Справа № 826/27617/15
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є.

При секретарі судового засідання: Дьяковій О.О.

За участі представників:

Позивача: ОСОБА_2

відповідача: Яременко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.16р. у справі №826/27617/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

у с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 11.12.15 року;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві розглянути заяву громадянки Білорусії ОСОБА_2 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.16р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

На думку апелянта судом неправильно застосовані вимоги ч. 6 ст. 5 Закону України № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не враховано зміну законодачих критеріїв визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у бік їх розширення; відповідачем прийняте оспорюване рішення без врахування змін, що діяли на момент звернення із заявою.

Представник Позивача та Позивач в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та установлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Білорусії, народилася в Омській області Російської Федерації, за національністю-росіянка, за віросповіданням - православна, вдова, освіта - середня.

Позивач залишила Білорусію легально 08.04.07 р., поїздом Гомель- Київ та перетнула державний кордон України по паспорту громадянки Білорусії. З документів, які посвідчують особу, в наявності паспорт громадянки Білорусії НОМЕР_1.

Позивач звернулася до Державного комітету у справах національностей та релігій з проханням надати статус біженця, втім рішенням від 23.10.08р. №767-08 їй було відмовлено у наданні статусу біженця.

За результатами судового оскарження вказаного рішення, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.09р. вказане рішення скасовано та зобов'язано міграційний орган повторно розглянути питання надання Позивачу статусу біженця.

На виконання судового рішення, міграційним органом було розглянуто вказане питання та згідно з рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій №108-11 від 08.02.11р. відмовлено у наданні статусу біженця.

Зазначене рішення було оскаржене у судовому порядку; постановою Окружного адміністративного суду в м. Києві від 10.02.12р. рішення було скасоване та зобов'язано Державний комітет у справах національностей та релігій повторно розглянути дане питання.

На виконання судового рішення міграційним органом було розглянуто дане питання надання та рішенням ДМС України від 10.08.12р. №442-12 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність обґрунтованих побоювань (а.с. 111).

За результатами судового оскарження рішення ДМС України від 10.08.12р. №442-12, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.10.12р. у справі №2а-13951/12/2670, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.01.13р., адміністративний позов залишено без розгляду на підставі ст. 100 КАС України, у зв'язку з пропуском Позивачем строку звернення до суду.

11.12.2015р. ОСОБА_2 втретє звернулась до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, відповідачем прийнятий наказ № 1103 від 11.12.15 року Позивачу «Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», який є предметом даного спору.

Як вбачається з оспорюваного наказу, підставою для відмови у прийнятті заяви слугувала частина 6 статті 5 Закону України № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме те, що Позивачу раніше, згідно з рішенням ДМС України від 10.08.12р. №442-12, було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задовленні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні із заявою від 11.12.15р. Позивач вказала причини аналогічні тим, що були викладені у заяві від 21.03.12р.; після вивчення і аналізу заяви Позивача, відповідач дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених Законом 3671-VI.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У даному випадку, на момент звернення Позивача із заявою від 11.12.15р., викладене у пункті 13 частини 1 статті 1 цього Закону поняття особа, яка потребує додаткового захисту було розширено згідно зі змінами, внесеними Законом України від 13.05.2014 р. N 1251-VI, які набрали чинності 30.05.2014 року. А саме, згідно нової редакції особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону N 1251-VI у редакції Закону від 13.05.2014 р. N 1251-VII, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Отже, умови, передбачені п. 13 частини першої статті 1 цього Закону змінились у бік розширення критеріїв, за яких особа може бути визнана особою, яка потребує додаткового захисту. А саме, згідно нової редакції, особами, які потребують додаткового захисту можуть визнаватися особи, які мають побоювання, зазначені у наведеній нормі, в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Розширення таких критеріїв і слугувало підставою для звернення Позивача із заявою, оскільки при прийнятті попереднього рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.08.12р. №442-12, ДМС керувалась п. 13 частини першої статті 1 цьогоЗакону у редакції, до внесення змін.

При прийнятті оспорюваного рішення про відмову у прийнятті заяви, відповідач фактично не розглядав заяву Позивача в контексі змінених норм Закону, а тому таке рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не мав підстав надавати оцінку, чи має особа обґрунтовані або необґрунтовані підстави для побоювань стати жертвою переслідувань чи ні, оскільки на стадії відмови у прийнятті заяви органи ДМС не здійснювали розгляд матеріалів заявника.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись субґєктом владних повноважень при прийнятті ними рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого субґєкт владних повноважень зобовґязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення субґєкта вланих повноважень має прийматися обгрунтовано, тобто у урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень вказаному критерію для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Приймаючи до уваги викладені обставини, колегія суддів вважає оспорюване рішення необґрунтованим та протиправним.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на викладене, належним захистом порушеного права Позивача є зобов'язання відповідача розглянути заяву громадянки Білорусі ОСОБА_2 від 11.12.15р. про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обсставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.16р. та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 202, 205, 207 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.16р. у справі №826/27617/15 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.16р. у справі №826/27617/15 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 11.12.15р. №1103 «Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Білорусі ОСОБА_2».

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві розглянути заяву громадянки Білорусі ОСОБА_2 від 11.12.15р. про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог КАС України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.

Повний текст постанови складений: 06.09.17р.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Кузьмишина О.М.