Справа № 813/4234/16
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/6951/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

за участю секретаря - Андрушківа І. Я.,

позивача - ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2,

представника Головного управління Державної міграційної служби України у

Львівській області - Сагайдака Д. М.,

представника Державної міграційної служби України - Клапчука Р. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року у справі № 813/4234/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання незаконними і скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 17 листопада 2015 року № 186 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язати його оформити документи для вирішення питання про надання їй додаткового захисту в Україні, визнати протиправним і скасувати рішення ДМС України від 06 вересня 2016 року № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнати протиправними дії ДМС України щодо розгляду поданої нею скарги за її відсутності, та зобов'язати ДМС України визнати її особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що рішення, оформлене наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 17 листопада 2015 року № 186 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та рішення ДМС України від 06 вересня 2016 року № 44-16, яким було відхилено її скаргу на зазначене рішення є протиправними, оскільки вона є членом релігійної організації Свідків Єгови і має обгрунтовані побоювання у разі повернення до країни свого походження - Республіки Узбекистан стати жертвою переслідувань за ознакою релігії. Окрім цього зазначала, що всупереч вимогам Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі - Правила) та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) її та її законного представника було позбавлено права брати участь у розгляді вказаної скарги, та що в рішенні прийнятому за результатами її розгляду не викладено причин, які послужили підставою для його прийняття.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити її позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просили її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, представників відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Узбекистан, за національністю - узбечка. На територію України прибула у 2005 році як громадянка країни СНД по безвізовому режиму та проживає разом із сім'єю у м. Старий Самбір Львівської області.

23 жовтня 2015 року позивач звернулася до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою, в якій просила визнати її особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування поданої заяви зазначала, що з 2011 року стала членом релігійної організації Свідків Єгови та не має можливості повернутися до країни свого походження - Республіки Узбекистан з причин обґрунтованих побоювань за своє життя та життя членів своєї сім'ї, у зв'язку з переслідуванням владою Узбекистану Свідків Єгови та порушенням їх прав і свобод.

За результатами розгляду звернення позивача 17 листопада 2015 року головним спеціалістом сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України у Львівській області було складено висновок, згідно з яким відсутні підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку та особової справи ОСОБА_1 № 2015LV0022 ГУ ДМС України у Львівській області було винесено рішення, оформлене наказом від 17 листопада 2015 року № 186 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким позивачу було відмовлено в оформленні вказаних документів.

Про прийнятий наказ позивача було поінформовано повідомленням від 19 листопада 2015 року № 53 «Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Не погодившись із вказаним наказом ГУ ДМС України у Львівській області позивач оскаржила його до ДМС України.

02 вересня 2016 року головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України було складено висновок за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОС № 2015 LV0022, згідно з яким не встановлено обставин, які б вказували на обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою в країні свого походження, так як сам лише факт переходу до іншої релігії в Узбекистані не може призвести до загрози її життю, безпеці чи свободі, застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства.

Рішенням ДМС України від 06 вересня 2016 року № 44-16 відхилено скаргу ОСОБА_1 на згадане вище рішення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивач оскаржила їх до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ ГУ ДМС України у Львівській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та рішення ДМС України про відхилення скарги на цей наказ є правомірними, оскільки побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознакою релігії в країні своєї національної належності - Узбекистані є необґрунтованими.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, з огляду на наступне.

В поданій до суду позовній заяві позивач оскаржував як рішення (дії) ГУ ДМС України у Львівській області так й рішення (дії) ДМС України.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Разом з цим у Законі № 3671-VI відсутні норми, які б визначали такі строки, а тому в даному випадку до спірних правовідносин слід застосувати аналогію закону на підставі частини сьомої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, при визначенні строку в межах якого рішення територіального органу ДМС України може бути оскаржене до суду, за аналогією слід застосовувати норму частини першої статті 12 Закону № 3671-VI, якою передбачено п'ятиденний строк на оскарження відповідного рішення.

В даному випадку позивач дізналася про порушення свого права з моменту отримання повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 листопада 2015 року № 53, а саме 23 листопада 2015 року, про що нею було зазначено у позовній заяві.

До суду з даним позовом ОСОБА_1 звернулась лише 01 грудня 2016 року та не вказала жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду.

Відтак вимоги ОСОБА_1 до територіального органу ДМС України про визнання протиправним та скасування наказу від 17 листопада 2015 року № 186 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», та зобов'язання оформити документи для вирішення питання про надання їй додаткового захисту в Україні, заявлені нею поза межами строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Відтак встановивши, що вказані вище вимоги заявлені ОСОБА_1 з пропущенням строку звернення та без зазначення поважних причин його пропуску, суд повинен був залишити ці вимоги без розгляду, а не розглядати їх по суті.

Щодо вимог, які заявлені в межах строку звернення до суду, то слід зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту А статті 1 Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року термін «біженець», зокрема, означає особу, яка внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року і через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником чи представником його соціальної групи.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Як видно з пояснень та заяви про надання додаткового захисту ОСОБА_1, проживаючи з 2005 року в Україні вона змінила своє віросповідання з ісламу на християнство та з 2011 року прийняла водне хрещення і стала членом релігійної організації Свідків Єгови, внаслідок чого не має можливості повернутись до країни свого походження - Республіки Узбекистан, у зв'язку з тим, що вона, як особа, що не сповідує іслам, побоюється переслідувань з боку органів державної влади.

На підтвердження зазначених обставин вона надала суду звіт Організації з безпеки і співробітництва в Європі (ОБСЄ) щодо реалізації заходів з питань людського виміру за 2016 - 2015 роки, звіт комісії США про стан релігійних свобод у світі за 2016 рік, заключні зауваження Комітету ООН з прав людини по четвертій періодичній доповіді Узбекистану від 17 серпня 2015 року, звіт НПО «HRW» за 2016 рік, звіт НПО «OPEN DOORS»: «Свобода релігії та переслідування християн» за 2016 рік, звіт Комісії з міжнародної релігійної свободи по Узбекистану за 2017 рік.

Аналіз наданої позивачем інформації дає підстави для висновку, що в країні її походження Республіці Узбекистан систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи та свідчать про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема, зі сторони державних органів постійно здійснюються кримінальні переслідування Свідків Єгови, до них застосовуються адміністративні штрафи, арешти, незаконні обшуки і вилучення релігійної літератури, тортури та жорстоке поводження, приниження честі і гідності, відмова в реєстрації їх об'єднань та організацій.

В рішенні ДМС України не було належним чином проаналізовано вказані вище джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення та сповідування релігії Свідків Єгови, не надано належну оцінку правомірності рішення територіального органу ДМС України про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про його протиправність.

Водночас чинним законодавством визначено процедуру розгляду центральним органом ДМС України скарг на рішення його територіальних органів про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порядок його оскарження, яка, зокрема, передбачає право особи та її законного представника брати участь у розгляді таких скарг.

Так відповідно до частин п'ятої - шостої статті 12 Закону № 3671-VI рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Особа, скарга якої розглядається, або законний представник такої особи мають право брати участь у розгляді їх скарги.

Відповідно до пункту 8.2 Правил у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В поданій ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС України скарзі, вона заявляла про своє бажання брати участь у її розгляді разом із законним представником та просила завчасно повідомити її про час та місце розгляду такої скарги.

Відповідачем не було повідомлено ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду її скарги, що також свідчить про порушення ним порядку прийняття оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування.

Разом з тим відповідно до пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли законом встановлені повноваження суб'єкта владних повноважень в імперативній формі, суд зобов'язує його прийняти конкретне рішення чи вчинити конкретну дію. Натомість, у випадку, коли суб'єкт наділений певними дискреційними повноваженнями, суд повинен вказати на виявлені порушення при здійсненні таких повноважень та зазначити норму закону, яку суб'єкт владних повноважень (відповідач) повинен застосувати при вчиненні дій (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Відтак позовна вимога про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає з огляду на те, що зобов'язавши ДМC України визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд вийде за межі своїх повноважень, оскільки вирішення цього питання є виключною компетенцією відповідача, повноваження якого в цих правовідносинах є дискреційними.

З огляду на викладене суд ваважає, що в даному випадку з метою захисту порушеного права позивача необхідно скасувати рішення ДМС України від 06 вересня 2016 року № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на зазначене рішення відповідно до вимог Закону № 3671-VI.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року у справі № 813/4234/16 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання незаконними і скасування рішень та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Державної міграційної служби України щодо розгляду поданої ОСОБА_1 скарги за її відсутності.

Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06 вересня 2016 року № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 17 листопада 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй додаткового захисту та прийняти відповідне рішення.

Позовну заяву в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 17 листопада 2015 року № 186 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області оформити документи для вирішення питання про надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні - залишити без розгляду.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повний текст судового рішення виготовлено 04 вересня 2017 року.