Справа № 607/3847/17
Суддя: Ромазан В. В.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2017 Справа №607/3847/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Ромазана В.В.

за участю секретаря с/з ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Тернополі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про утримання надміру виплачених сум пенсії, а також відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним рішення від 17.01.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій в розмірі 9997,55 грн., зобов'язання ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернути відшкодувати матеріальну шкоду , заподіяну вказаним рішенням шляхом повернення на його розрахунковий пенсійний рахунок всіх фактично утриманих на підставі даного рішення коштів. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ та отримує пенсію за вислугу років в розмірі 3698.38 грн. відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Після виходу на пенсію він був призначений на посаду начальника відділу режиму та технічного захисту інформації УМВС України в Тернопільській області (зі статусом державного службовця), а після ліквідації УМВС з 07.11.2015 року - на аналогічну посаду ОСОБА_4 управління Національної поліції в Тернопільській області. З 01.02.2016 року по 19.12.2016 року відповідачем було припинено виплату його пенсії з посиланням на Закон України від 24.12.2015 року № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (надалі-Закон № 911). З 01.01.2017 року виплату пенсії відповідачем поновлено, однак розмір пенсії за січень, отриманої 19.01.2017 року, склав 2950 грн. замість 3698 грн. На його письмове звернення він отримав лист ОСОБА_4 управління Пенсійного Фонду в Тернопільській області з копією рішення від 17.01.2017 року про утримання надміру виплачених сум, згідно якого він повинен повернути зайво виплачену пенсію в розмірі 9997.55 грн. за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року. Вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують норми Конституції України та його право на пенсійне забезпечення, оскільки відповідачу було відомо про його статус державного службовця.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому запереченні відносно позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 перебуває на обліку в ОСОБА_4 управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Після виходу на пенсію ОСОБА_2 був призначений на посаду начальника відділу режиму та технічного захисту інформації УМВС України в Тернопільській області (державним службовцем), з 07.11.2015 року переведений на аналогічну посаду ОСОБА_4 управління Національної поліції в Тернопільській області.

З 01.02.2016 року по 20.12.2016 року ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не виплачувало пенсію державному службовцю ОСОБА_2 відповідно до Закону України від 02.03.2015 року № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", а в подальшому Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

17.01.2017 року комісією ОСОБА_4 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення №7 про утримання надміру виплачених сум пенсій, згідно якого ОСОБА_2 повинен повернути зайво виплачену пенсію в сумі 9997 грн. 55 коп. за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року, крім трьох днів з 29.12.2015 року по 31.12.2015 року, яка виникла внаслідок неповідомлення про перебування на державній службі. У разі ненадходження від пенсіонера коштів протягом місяця з дня його повідомлення про прийняття цього рішення, утримувати переплату в розмірі 20 % пенсії щомісячно починаючи з 01.01.2017 року.

Згідно Закону України від 02.03.2015 року № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015 року, внесені зміни до ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а саме передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи па посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку).

Пункт 2 Прикінцевих положень наведеного закону зазначає, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Відповідно до Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" продовжено особливий період невиплати пенсій, а саме визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З системного аналізу норм щодо припинення виплати пенсії Законів України № 911-VIII від 24.12.2015р. та № 213-VIII від 02.03.2015р. вбачається, що припинення виплати пенсії відповідно до Закону України № 911 - VIII від 24.12.2015р. пов'язане з перебуванням особи на посаді та на умовах передбачених зокрема Законом України "Про державну службу" та не пов'язане з правом особи на призначення спецпенсії у зв'язку з перебуванням на відповідній посаді, як це визначено Законом № 213 -VIII від 02.03.2015р., а тому підстави припинення виплати пенсії пов'язані з перебуванням на відповідній посаді - різні.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року встановлено, що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, ОСОБА_4 управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Управління національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України "Про прокуратуру", «Про судоустрій та статус суддів», на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Однак, посада ОСОБА_2 не відноситься до переліку посад, зазначених у п. 3 Прикінцевих положень Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 641 "Про утворення Національної поліції України" Національна поліція України утворена як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про Національну поліцію", Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно з п.14 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 року № 877, Національна поліція є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Структура Міністерства внутрішніх справ України затверджена ст. 1 Закону України "Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України" і не містить такого органу, як Національна поліція України.

З наведеного вбачається, що Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, юридичною особою публічного права і не входить до структури Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 5 розд. XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

16.09.2015 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ". Пунктом 1 вказаної постанови передбачено утворення, як юридичних осіб публічного права, територіальних органів Національної поліції. Пунктом 2 цієї ж постанови передбачена ліквідація, як юридичних осіб публічного права, територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

З вищенаведеного вбачається, що має місце ліквідація однієї юридичної особи без переходу прав і обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припинення всіх прав і обов'язків територіальних органів Міністерства внутрішніх справ без визначення правонаступників.

Відповідно до статті 4-1 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" дія цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені зокрема до категорій ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції.

Вказаний закон розмежовує ветеранів військової служби та ветеранів органів внутрішніх справ та відносить їх до різних категорій.

Відповідно до Закону України № 911 -VIII від 24.12.2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" продовжено особливий період невиплати пенсій, а саме визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З системного аналізу наведених нормативних актів вбачається, що ветерани військової служби та ветерани органів внутрішніх справ навіть за умови однакового порядку надання статусу, видів та умов соціального захисту - не тотожні поняття, оскільки сфери діяльності осіб яким встановлені вказані статуси - різні.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громади та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд. Таким чином, Верховна Рада України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Європейський суд з прав людини і рішеннях «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, та «ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, зазначає «що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі «Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі ««Stran Greek Refineries» та ОСОБА_7 проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301B). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява №17767/08, п. 72).».

При цьому у цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_8 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000XII).

1.У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

2.Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_9 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).» («ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12).

Згідно ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсіонери зобов'язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обовязку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійною забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім'ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Відтак, законодавцем визначено відповідальність саме пенсіонера внаслідок зловживання з його боку.

Згідно положень ст. 59 даного Закону відрахування з пенсій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей провадиться в порядку, встановленому частиною другою статті 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Станом на день прийняття відповідачем рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій (17.01.2017 року) Закон № 213-VШ не скасований, його положення не визнані неконституційними.

Закон № 911 станом на час прийняття спірного рішення відповідачем був визнаний неконституційним, а саме - рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (зі змінами), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) перше речення частини першої статті 54 (в редакції закону № 911), відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Однак беручи до уваги, що вищезазначені положення витратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення тобто з 20.12.2016 року та саме з цієї дати поновлено виплату пенсії позивачу, враховуючи те, що позивач не повідомив ОСОБА_5 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про те, що він з 07.11.2015 року працює на посаді начальника відділу режиму та технічного захисту управління Національної поліції в Тернопільській області, у відповідача були наявні законні підстави про прийняття рішення про утримання надміру виплачених сум пенсії (рішення від 17.01.2017 № 7) з 07.11.2015 року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області діяв на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, яким продовжено особливий період невиплати пенсій в зв'язку з запровадженням особливого порядку виплати пенсій працюючим пенсіонерам, а не на підставі свого рішення (розпорядження).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що рішення ОСОБА_4 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 17.01.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій в розмірі 9997. 55 грн. є правомірним, а отже в задоволенні заявлених вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст.ст.11, 71, 86, 158, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, Законами України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»,від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Рішеннями ЄСПЛ «ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, та «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про утримання надміру виплачених сум пенсії, а також відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддяОСОБА_6