Справа № 826/3861/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

11 вересня 2017 року №826/3861/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаВищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Хмельницької області
провизнання протиправним та скасування рішення від 26.01.2017 №I-002/2017, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Хмельницької області, в якому просить:

- визнати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26.01.2017 №I-002/2017, яким скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та залишено без змін рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області №113, датоване 05.08.2016, про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту неправомірним;

- скасувати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26.01.2017 №I-002/2017, яким скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та залишено без змін рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області №113, датоване 05.08.2016, про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту;

- зобов'язати Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 прийняти обґрунтоване та мотивоване рішення;

- зобов'язати Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури розглянути скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі з усіх поставлених у ній питаннях та прийняти обґрунтоване та мотивоване рішення щодо законності визнання ОСОБА_1 таким, що не склав письмовий кваліфікаційний іспит та про недопущення його до складання усного кваліфікаційного іспиту; законності/правильності/визначення оцінювання знань ОСОБА_1; законності/правильності/визначення середньоарифметичного числа набраних ОСОБА_1 балів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення від 26.01.2017 №I-002/2017 прийнято без врахування всіх обставин, викладених у скарзі позивача, оскільки, за твердженням останнього, Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури не вирішено всіх питань, висвітлених у скарзі, а саме: стосовно законності визнання позивача таким, що не склав письмовий кваліфікаційний іспит і про недопущення його до складання усного кваліфікаційного іспиту; стосовно законності/правильності/визначення оцінювання його знань. Також, за твердженням позивача, Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури не обґрунтовано підстав та мотивів щодо правильності підрахунку набраного позивачем середнього балу. При цьому, позивачем наголошено, що Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури у межах наданих їй повноважень не позбавлена права на зобов'язання кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури вчинити певні дії.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури повноважень. При цьому, відповідачем наголошено, що відмовляючи у задоволенні скарги позивача, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури правомірно погодилась з рішенням №113 про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту та виходила з того, що позивач не виявив належних знань при складанні письмового кваліфікаційного іспиту, внаслідок чого не отримав необхідну кількість балів та отримав негативну оцінку. У той же час, незгода позивача з оцінкою його знань ґрунтується виключно на суб'єктивній думці останнього, яка не підтверджена матеріалами кваліфікаційної справи.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області від 05.08.2016 №113 про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту вирішено визнати ОСОБА_1 таким, що письмовий кваліфікаційний іспит не склав, не допускати останнього до складання усного кваліфікаційного іспиту, а також відмовити ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту.

В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що ОСОБА_1 за результатами складання письмового іспиту отримав 62 бали (мінімальна кількість - 80 балів), тобто позивач за результатами складання письмового кваліфікаційного іспиту не набрав необхідної кількості балів для визнання його таким, що успішно склав письмовий іспит, а тому не може бути допущений до складання усного кваліфікаційного іспиту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області, позивачем подано відповідну скаргу від 04.10.2016 (вх. від 06.10.2016 №7266) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, в якій зазначено, що 1) іспит розпочався із 30-хвилинним запізненням; 2) позивачу був наданий повний пакет документів, необхідний для складання іспиту, несвоєчасно, що призвело до обмеження у часі для складання письмового іспиту (щодо зразка заяви до ЄСПЛ); 3) невірно розраховано середній бал; 4) фактична дата складання протоколу, відомостей та рішень не відповідає датам, зазначеним у вказаних документах, з огляду на повідомлену по телефону інформацію; 5) оцінювання знань позивача є необ'єктивними, а бали - занижені; 6) несвоєчасно направлено копію рішення про відмову у видачі свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю.

У вказаній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області від 05.08.2016 №113, а також направити справу для нового розгляду до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області та зобов'язати останню затвердити результати складання ОСОБА_1 письмового іспиту, вважати його таким, що успішно склав письмовий кваліфікаційний іспит, та допустити його до складання усного кваліфікаційного іспиту.

За результатами розгляду вказаної скарги, Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури прийнято рішення від 26.01.2017 №I-002/2017, яким вирішено залишити без задоволення скаргу ОСОБА_1 та залишити без змін рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області від 05.08.2016 №113 про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, є Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка виявила бажання стати адвокатом.

У силу частини другої статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», кваліфікаційний іспит полягає у виявленні теоретичних знань у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, яка виявила бажання стати адвокатом, а також у виявленні рівня її практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

Організація та проведення кваліфікаційного іспиту здійснюється кваліфікаційною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Порядок складення кваліфікаційних іспитів, методика оцінювання та програма кваліфікаційних іспитів затверджуються Радою адвокатів України. Рада адвокатів України може встановити плату за складення кваліфікаційного іспиту та порядок її внесення.

Кваліфікаційні іспити проводяться не рідше одного разу на три місяці.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», особі, яка склала кваліфікаційний іспит, протягом десяти днів з дня складення кваліфікаційного іспиту кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури безоплатно видає свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту.

Свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту дійсне протягом трьох років з дня складення іспиту.

Зразок свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту затверджується Радою адвокатів України.

Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може бути допущена до складення такого іспиту повторно не раніше ніж через шість місяців. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит повторно, може бути допущена до наступного кваліфікаційного іспиту не раніше ніж через один рік.

Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може протягом тридцяти днів з дня отримання рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури оскаржити його до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду, які можуть залишити оскаржуване рішення без змін, або зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури провести повторний кваліфікаційний іспит у найближчий час проведення таких іспитів (частина п'ята статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури.

Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії (частина п'ята четвертої статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що розгляд скарг, аналогічних скарзі ОСОБА_1 від 04.10.2016 (вх. від 06.10.2016 №7266), належать до повноважень Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, за результатами розгляду яких відповідач наділений повноваженнями або (1) на залишення оскаржуваного рішення без змін, або (2) на зобов'язання кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури провести повторний кваліфікаційний іспит у найближчий час проведення таких іспитів, у силу частини п'ятої статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

На підставі викладеного, слід зазначити, що Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури правомірно зазначено в оскаржуваному рішенні про те, що відповідач у межах розгляду вказаної скарги не наділений повноваженнями на зобов'язання кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області затвердити результати складання ним письмового іспиту та вважати його таким, що успішно склав письмовий кваліфікаційний іспит, та допустити до складання усного кваліфікаційного іспиту, оскільки вказане не відповідає повноваження відповідача, визначеним у частині п'ятій статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Також, Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури у рішенні від 26.01.2017 №I-002/2017 вказано, що рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області від 05.08.2016 №113 спершу направлено не на його адресу, але було повторно направлено на адресу ОСОБА_1, яке він отримав. Таким чином, факт несвоєчасного отримання позивачем рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області підтверджено Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури. Проте, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що даний факт сприяв порушенню прав та законних інтересів позивача. Так, зокрема, скарга позивача на рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області була розглянута, з огляду на факт отримання позивачем даного рішення, направленого повторно.

У решті викладених позивачем у скарзі обставин Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури в оскаржуваному рішенні зазначено, що при вивченні матеріалів кваліфікаційної справи не встановлено підстав для задоволення скарги ОСОБА_1, оскільки викладені ним обставини не знайшли свого підтвердження в матеріалах кваліфікаційної справи. Порушень вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Порядку допуску до складання кваліфікаційного іспиту, порядку складання кваліфікаційного іспиту та методиці оцінювання результатів складання кваліфікаційного іспиту для набуття прав на заняття адвокатською діяльністю в Україні, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2013 №270 із змінами, внесеними рішенням Ради адвокатів України від 13.09.2016 №195, у діях членів кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області не встановлено.

У письмових запереченнях проти позову відповідачем наголошено, що доводи позивача з приводу того, що іспит розпочався із 30-хвилинним запізненням; позивачу був наданий повний пакет документів, необхідний для складання іспиту (щодо зразка заяви до ЄСПЛ), несвоєчасно, що призвело до обмеження у часі для складання письмового іспиту; невірно розраховано середній бал; фактична дата складання протоколу, відомостей та рішень не відповідає датам, зазначеним у вказаних документах, з огляду на повідомлену по телефону інформацію; оцінювання знань позивача є необ'єктивними, а бали - занижені; не підтверджені будь-якими доказами.

Крім того, слід зазначити, що чинним законодавством, яким врегульовані спірні правовідносини, не передбачено обов'язку членів комісії підтримувати телефонний зв'язок з особою після складання нею іспиту та надавати контакти членів комісії, які перевіряють письмові роботи.

При цьому, приписами пункту 13.8 розділу 4 Порядку допуску до складання кваліфікаційного іспиту, порядку складання кваліфікаційного іспиту та методиці оцінювання результатів складання кваліфікаційного іспиту для набуття прав на заняття адвокатською діяльністю в Україні передбачено надання особам, які складають іспит, з відміткою кваліфікаційної палати лише чистих аркушів, що виключає проставлення такої відмітки на формулярі заяви до ЄСПЛ.

У той же час, положеннями пункту 12 розділу 4 вказаного Порядку передбачено, що на виконання письмової роботи та для підготовки до усної відповіді особі надається час, який повинен становити не менше двох годин та не повинен перевищувати шести годин для кожної частини іспиту. Відтак, чинним законодавством не передбачено заборони щодо невчасного початку проведення іспиту, натомість, вказано про термін часу, необхідний для його складання. Проте, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що вказаний термін по відношенню до позивача був порушений.

Також, суд вказує про необґрунтованість тверджень позивача про суб'єктивність оцінювання результатів складеного ним іспиту, оскільки вказані факти не підтверджено позивачем ані під час подання відповідної скарги до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, ані під час судового розгляду даної справи.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури є правомірним та прийнятим у межах та на підставі наявних у неї повноважень.

Також, суд звертає увагу, що статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.122004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших ;засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказана правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 у справі №К/800/40668/15.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26.01.2017 №I-002/2017 залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Хмельницької області від 05.08.2016 №113 про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту.

Отже, оскаржене рішення саме по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, останнє безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач згідно із приписами статті 9 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» може бути допущений до складення кваліфікаційного іспиту повторно.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.