Справа № 820/1105/17
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

04 вересня 2017 року м. Київ К/800/25119/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Апеляційного суду Харківської області (далі - Суд), треті особи: Державна судова адміністрація України (далі - ДСА), Державна казначейська служба України (далі - ДКСУ) в якому просила: визнати протиправною відмову Суду в розрахунку та виплаті їй вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 2 грудня 2010 року № 2756-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» (далі - Закони №№ 2453-VI, 2756-VI, спірна допомога відповідно); зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити їй спірну допомогу за 26 повних років роботи.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що відмова відповідача у виплаті спірної допомоги не ґрунтується на вимогах закону, порушує її права, а тому ОСОБА_1 просила про задоволення позову.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року позов задоволено частково, визнано протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу спірної допомоги та зобов'язано Суд виплатити таку ОСОБА_1 у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою. В решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про відмову у позові.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, з підстав її невідповідності вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржнику, у строк до 16 серпня 2017 року запропоновано усунути зазначені в ухвалі недоліки та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

У встановлений судом процесуальний строк скаржником виконано вимоги ухвали у повному обсязі, однак у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Як встановлено судами, позивач з 25 червня 1990 року до 28 березня 2004 року працювала на посаді судді та заступника голови Лозівського міського суду Харківської області, а з 29 березня 2004 року працювала на посаді судді Апеляційного суду Харківської області.

Постановою Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 8 вересня 2016 року позивача звільнено відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, у зв'язку із подачею заяви про відставку.

Наказом голови Суду від 16 вересня 2016 року № 04-03/70-ос, відповідно до вищевказаної постанови ВРУ суддю Гальянову І.Г. відраховано зі штату цього суду.

В подальшому, позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату їй спірної допомоги.

Листом від 14 лютого 2017 року № 03-55/2565 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати вищезазначеної допомоги.

Так, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 120 Закону № 2453-VI в редакції, яка діяла на час прийняття постанови ВРУ про звільнення позивача у відставку суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Водночас, за правилами частин 2, 3 статті 122 Закону № 2453-VI (у редакції того ж періоду) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Таким чином, за змістом наведених правових норм законодавства, моментом відставки судді, а відтак і виникнення у неї права на вихідну допомогу, згідно статті 136 Закону № 2453-VI, є прийняття відповідної постанови ВРУ про її звільнення з посади судді.

В свою чергу, Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» (далі Закон № 1166-VII, який набрав чинності 1 квітня 2014 року) було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття ВРУ постанови про звільнення позивача з посади судді.

На момент виходу у відставку позивача у вересні 2016 року стаття 136 Закону № 2453-VI була виключена, тобто припинила свою дію з 1 квітня 2014 року - дати набрання чинності Законом № 1166-VII.

За таких обставин, апеляційний суд правильно зазначив, що відповідач, вирішуючи питання про нарахування і виплату позивачу спірної грошової допомоги, правомірно виходив з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_1 і звільнення її з посади судді, яким не було передбачено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми матеріального або порушив норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року, відмовити.

Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк