Справа № 826/10844/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої особи Молодницької І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Громадянин Сомалі ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 15 червня 2016 року №305-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року позов задоволено.

На вказане судове рішення відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій скаржник ставить питання про скасування названої постанови та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Могадішо, Сомалі, громадянин Сомалі, шейхал за етнічною належністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, без освіти, володіє тільки сомалійською мовою, неодружений, дітей не має. Документи, що посвідчують особу у позивача відсутні.

07 липня 2015 року позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві належним чином оформлену заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в країні походження - Сомалі.

Позивач повідомив, що країну громадянської належності позивач залишив 01 квітня 2015 року, нелегально автомобільним транспортом. Через Ефіопію та Російську Федерації 20 червня 2015 року позивач потрапив нелегально на територію України та 07 липня 2015 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Листом від 22 вересня 2015 року №11926 Головне Управління СБУ у місті Києві та Київській області повідомило відповідача, що стосовно громадянина Сомалі ОСОБА_3 відсутня інформація, яка згідно статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем що особою, яка потребує додаткового захисту.

23 травня 2016 року за результатами розгляду особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого заявником не доведено обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року №305-16 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

07 липня 2016 року позивач отримав повідомлення третьої особи від 04 липня 2016 року №160 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до зазначеного рішення ДМС України.

Задовольняючи позов, суд попередньої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як свідчать обставини справи, у своїй заяві до Управління Державної міграційної служби України в місті Києві області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник зазначив, що виїхав з Сомалі з причин побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування "Аль-Шабааб", а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Зокрема, як слідує з протоколу співбесіди від 23.07.2015, позивач повідомив, що побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування "Аль-Шабааб" оскільки останні прийшли до нього додому та повідомили, що він повинен з ними співпрацювати, в іншому випадку вони його вб'ють. Також позивач повідомив, що якщо отримає статус біженця в Україні, буде навчатися та працювати, а також те, що бажає жити законно та безпечно в Україні.

Разом із тим, через вісім місяців після першої співбесіди, під час співбесіди 04.05.2016, позивач повідомив, що не бажає залишатися на території України і має бажання потрапити до країн Євросоюзу.

Обґрунтовуючи правомірність свого рішення, відповідач вказав, крім іншого, на розбіжності у наданих позивачем поясненнях, а саме, що відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 липня 2015 року країну громадянської належності позивач залишив 01 квітня 2015 року, нелегально автомобільним транспортом, однак, згідно протоколу співбесіди від 04 травня 2016 року датою залишення країни постійного проживання позивач вказав січень 2015 року.

Суд першої інстанції такі доводи відхилив, зазначивши, що відповідачем не надано докази кваліфікації перекладача позивача під час співбесід, матеріали справи підтверджують, що позивач неодноразово скаржився відповідачу на якість перекладу та перекладача, проте відповідач не здійснив жодних дій для перевірки відповідей позивача, а також не вчинив жодних дій для надання позивачу перекладача належної кваліфікації.

На думку апеляційного суду, такі висновки не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Зокрема, колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач неодноразово скаржився відповідачу на якість перекладу та перекладача. Поряд із цим, у матеріалах відсутні також і докази того, що переклад є неправильним або, що перекладачем спотворено надані позивачем пояснення. За відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, такі є лише припущеннями і судом до уваги не приймаються.

Також, суд попередньої інстанції залишив поза увагою, та не надав оцінки обставинам, що після виїзду з країни громадянської належності і до прибуття на територію України, позивач досить тривалий час перебував на території третіх безпечних країн.

В силу імперативних положень абзацу 6 частини 1 статті 6 Закон № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною 22 статті 1 цього ж Закону "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту протоколів співбесіди із позивачем вбачається, що із Сомалі він виїхав до Ефіопії, а саме у місто Адіс-Абеба, де йому допомогли зробити Сомалійський паспорт та візу до РФ. На території Ефіопії позивач перебував близько трьох місяців, після чого вилетів до Російської Федерації (Москва). На території Російської Федерації заявник перебував близько місяця, після чого автомобілем та пішки перетнув кордон з Україною.

Таким чином, позивач досить тривалий час перебував у третіх безпечних країнах та мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання. При цьому, вказуючи на переслідування з боку угрупування "Аль-Шабаб", доказів функціонування вказаної організації на території Ефіопії та в тому числі Російської Федерації позивачем не надано.

В той же час, згідно з додатком до Конвенції про статус біженців 1951 року Ефіопія ратифікувала Конвенцію та Протокол 10 листопада 1969 року. При цьому доказів невідповідності Ефіопії умовам, визначених Законом для третьої безпечної країни, позивачем не наведено, зокрема, інформації з доповідей Генерального Секретаря Ради Безпеки ООН з приводу порушень прав біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, щодо Ефіопії та ін.

З приводу доводів представника позивача стосовно того, що відповідно до досліджень "Глобального індексу миролюбства 2015" Vision of Humanity Ефіопія та РФ посідають відповідно 119 та 152 серед списку небезпечних країн (із 162 місць) суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до звіту "Глобального індексу миролюбства 2016" цієї ж організації (електронний режим доступу: http://static.visionofhumanity.org/sites/default/files/GPI%202016%20Report_2.pdf) Україна займає 156 місце із 163 країн. При цьому для порівняння Росія у 2016 р. займає 151 місце, а Ефіопія - 119 місце.

Отже, з урахуванням імперативних приписів абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні

Аналізуючи наявну у матеріалах справи інформацію по країні походження позивача, очевидно, що твердження позивача щодо військових дій та перебування "Аль-Шабааб" на території його країни громадянської належності на період виїзду є правдоподібними, натомість його твердження щодо персональної загрози від представників терористичного угрупування "Аль-Шабааб" - суперечливими, неправдоподібними та недоведеними.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Також відсутні підстави для висновку про наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку угрупування Аль-Шабааб, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується висновками відповідача про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за релігійною ознакою.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача є помилковим. Вирішуючи спір, суд прийняв рішення за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Згідно із ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову громадянина Сомалі ОСОБА_3

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст виготовлено 7 вересня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.