Справа № 823/334/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/334/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзель О.А. Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Центральної військово-лікарської комісії на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України та Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати протиправною відмову Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України у розгляді заяви ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981, викладену у листі № 7217 від 20.12.2016;

2) зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981;

3) зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України за результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР, скласти протокол згідно додатку 19 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 14.08.2008 № 402.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у задоволенні клопотання представника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про закриття провадження у даній справі - відмовлено у зв`язку з тим, що спір, який виник між сторонами повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у задоволенні клопотання представника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про заміну відповідача, оскільки Центральна військово-лікарська комісія не є юридичною особою, а тому не може бути відповідачем у справі - відмовлено.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо відмови у розгляді заяви ОСОБА_1 від 13.12.2016 про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981.

Зобов`язано Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Центральна військово-лікарська комісія не погоджуючись із зазначеною постановою, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Крім того, просить скасувати ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року про відмову у закритті провадження у справі та про відмову у заміні відповідача у справі.

Згідно з частиною другою статті 185 КАС України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим Кодексом. Заперечення на інші ухвали можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 в період з 23.04.1979 по 12.06.1981, у тому числі в період з 01.03.1980 по 12.06.1981 приймав участь у виконанні інтернаціонального обов`язку у складі Прикордонних військ КДБ СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_2 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.11.2016 № 1399 (а.с. 12-13).

26 жовтня 2016 року позивачу було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (а.с. 20).

На підставі направлення ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.12.2016 було проведено судово-медичне дослідження (обстеження) позивача за результатами якого складено акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 02-01/2419, згідно з яким позивач має рубці голови, задньої поверхні грудної клітки, обох колінних суглобів, лівої гомілки, які за своїми властивостями можуть відповідати часу виникнення, вказаному оглянутим, тобто у березні 1980 року та можуть бути наслідками отриманих в той період вогнепальних поранень ділянок тіла на які вказує позивач (а.с. 14-15).

13 грудня 2016 року позивач звернувся до Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про направлення його документів на розгляд до Центральної військово-лікарської комісії для встановлення причинного зв`язку захворювання із пораненнями отриманими під час проходження військової служби в Демократичній Республіці Афганістан (а.с. 16).

Згідно листа Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 15.12.2016 № 5/4600 документи для встановлення причинного зв`язку захворювання позивача із пораненнями отриманими під час проходження військової служби були направлені до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (а.с. 17).

Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України, листом від 20.12.2016 № 7217 повідомила позивача, що згідно п. 21.3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, протоколу узгоджувальної наради МО України від 18.10.2016, затвердженого заступником Міністра Оборони України - керівником апарату, розпорядження Директора Військово-медичного Департаменту № 249/3/4843 від 02.07.2015, розпорядженням начальника ЦВЛК № 6058 від 19.10.2016, причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні військово-лікарські комісії, у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань. Тому для встановлення причинного зв`язку поранень, позивачу запропоновано звернутися за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, а надані позивачем до розгляду документи йому повернуто (а.с. 18).

У свою чергу, Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України, листом від 29.12.2016 № 505 повідомила позивача, що вона є правонаступником лише колишнього управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР. При цьому, зазначено, що у разі якщо призов ОСОБА_1 на строкову військову службу та звільнення з цієї служби здійснювались на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР та згідно із законодавством він перебуває на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України, то вирішення питання щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981 належить до повноважень Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (а.с. 19).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, вийшов за межі позовних вимог, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, визнаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в розгляді заяви позивача від 13.12.2016 про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981, послався на ті обставини, що відповідач звернення позивача не розглянув, відповідного рішення не прийняв, тому вчинив протиправні дії щодо відмови в розгляді заяви позивача, у зв`язку із чим необхідно визнати протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо відмови у розгляді заяви ОСОБА_1 від 13.12.2016 про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981 і зобов`язати прийняти та розглянути вищезазначену заяву позивача.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІІ від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої ст. 3 Закону №2011-XII його дія поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до частини п`ятої ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Соціальним захистом військовослужбовців, згідно зі ст. 1 Закону №2011-XII, є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Прикордонні війська КДБ СРСР відповідно до статті 4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик «О всеобщей воинской обязаности» від 12.10.1967, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01.09.1939 по 21.03.1989.

Згідно п. 1 частини першої Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР. Отже, прикордонні війська, у яких позивач проходив військову службу, входили до складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні» всі військові формування, дислоковані на території республіки, були підпорядковані Верховній Раді України, а також утворено Міністерство оборони України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 №3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Згідно Указу Президента України 31 липня 2003 року №772/2003 «Про реорганізацію Державного комітету у справах охорони державного кордону України» реорганізовано Державний комітет у справах охорони державного кордону України в Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Враховуючи наведену норму, Адміністрація Державної прикордонної служби України є правонаступником лише Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР, а не усіх прикордонних військ КДБ СРСР.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10.01.2017 (справа №К/800/36646/16).

З матеріалів справи вбачається, що позивач служив у прикордонних військах у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходилася території Демократичної Республіки Афганістан, що входила до складу Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, а не в Західному прикордонному округу.

При цьому, колегією суддів враховано, що згідно з нормами Положення про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.05.2009 № 333, зареєстрованого Міністерством юстиції України 26.09.2016 за № 1285/29415 Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України визначає причинний зв`язок захворювань (поранень, травм, контузій) лише у колишніх військовослужбовців військових частин прикордонних військ СРСР дислокованих на території України.

Приймаючи до уваги викладене, а також ті обставини, що позивач проходив службу саме у прикордонних військах КДБ СРСР, що були складовою Збройних Сил СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, колегія суддів приходить до висновку про те, що обов`язок розгляду питання для прийняття рішення про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981, покладений саме на Центральну військово-лікарську комісію при Міністерстві оборони України.

Посилання апелянта на те, що у Центральної військово-лікарської комісії взагалі відсутня процесуальна правосуб`єктність мати правовий статус відповідача, колегією суддів не приймається до уваги, з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У відповідності до частини 10 статті 2 Закону № 2232-ХІІІ та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення № 402).

Згідно пункту 2.3 глави 2 Розділу І Положення №402 Центральна військово-лікарська комісія є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Відповідно до підпунктом 21.1., 21.3. глави 21 Розділу 2 Положення № 402 причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом.

Таким чином, вказаний протокол є по суті рішенням (постановою), несе для особи певні права та обов`язки, може бути оскаржене.

При цьому, у п.15 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20 травня 2013 року №8 зроблено висновок стосовно розгляду в порядку адміністративного судочинства позовів щодо оскарження рішень медико-соціальних експертних комісій.

Так, у вказаній постанові зазначено, що у розумінні статті 1 Закону України від 6 жовтня 2005 року №2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України від 21 березня 1991 року №875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до підпункту 6.13 пункту 6 та абзацу двадцять третього підпункту 8.8 пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №467, Міністерство охорони здоров`я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення.

Медико-соціальну експертизу відповідно до абзацу першого пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров`я України і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у м. Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні комісії (абзац третій пункту 4 згаданого Положення).

Абзац четвертий пункту 10 цього Положення визначає, що комісія складається з представників Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби Служби безпеки України та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості та, у разі потреби, працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України від 6 жовтня 2005 року N 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» рішення медико-соціальних експертних комісій є обов`язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

Таким чином, рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

У відповідності до п.п.23.3. п.2.3. статті 2 Розділу І Положення №402 на ЦВЛК зокрема покладено прийняття та перегляд постанов військово-лікарських комісій про ступінь придатності колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення із Збройних Сил України.

Таким чином, оскільки позивач є особою, яка проходила військову службу, а Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України є іншим суб`єктом владних повноважень, якому делеговано певні повноваження на законодавчому рівні, тому спір з приводу прийняття відповідачем рішень чи вчинення певних дій належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у даному спорі ознак публічності та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про закриття провадження у справі ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.04.2017.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Суб`єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами, у відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження.

Оскільки відповідачем у даній адміністративній справі є інший суб`єкт владних повноважень, без статусу юридичної особи, а обов`язок щодо встановлення причинного зв`язку поранень у даному випадку покладений саме на Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України, тому ухвала Черкаського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 про відмову в задоволенні клопотання представника Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про заміну відповідача у даній справі є законною та обґрунтованою.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступних обставин справи.

Згідно із пунктом 1.1 глави 1 Розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до пункту 2.1 глави 2 Розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Центральна військово-лікарська комісія є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (пункт 2.3 глави 2 Розділу І Положення).

У свою чергу, порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України визначений у главі 2 Розділу 2 Положення № 402.

Як вже зазначалось вище, згідно з підпунктом 21.1., 21.3. глави 21 Розділу 2 Положення № 402 у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом.

При цьому, постанови, які приймає ВЛК із встановлення причинного зв`язку захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва), наведені у главі 21 розділу II цього Положення (пункт 20.7. глави 20 Розділу 2 Положення № 402).

У свою чергу, постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення (пункт 20.1. глави 20 Розділу 2 Положення № 402).

Також, пунктами 21.7.-21.8. глави 21 Розділу 2 Положення № 402 передбачено, що постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва). На військовослужбовців довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) оформляється у 2 примірниках, перший подається у госпітальну (гарнізонну) ВЛК, а другий зберігається постійно в особовій справі військовослужбовця. У виняткових випадках допускається розгляд ВЛК копії вказаної довідки, засвідченої відповідною посадовою особою та скріпленої гербовою печаткою військової частини (закладу охорони здоров`я Збройних Сил України).

При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 04.01.1994 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.07.1994 за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи).

Отже, із системного аналізу норм Положення № 402 вбачається, що результатом розгляду комісією питання щодо встановлення наявності або відсутності причинного захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) із проходженням військової служби є винесення останньою рішення у виді постанови.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідною комісією постанова про наявність або відсутність причинного захворювання поранення ОСОБА_1 - в березні 1980 року не виносилась.

При цьому, надана Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України позивачу відповідь, оформлена листом від 20.12.2016 № 7217, не має обов`язкового характеру і не встановлює для позивача правових наслідків, а тому вищевказаний лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень, у розумінні пункту 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач заяву позивача про встановлення причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981 не розглянув та відповідного рішення не прийняв, відтак суд повинен зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 18.03.2014 (справа №21-11а14) та від 22.04.2014 (справа №21-484а13), від постановах Вищого адміністративного суду України від 05.07.2016 (справа №К/800/3396/16), від 04.02.2016 (справа №К/800/34580/15).

Висновки Верховного суду України у відповідності до частини першої ст. 244-2 КАС України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Частиною другою статті 162 КАС України встановлено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, слід зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України прийняти та розглянути заяву позивача по суті щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981.

Крім цього, необхідно звернути увагу на те, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Тобто, рішення щодо встановлення саме причинного зв`язку захворювань (поранення) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР у період з 01.03.1980 по 12.06.1981, приймає саме відповідач, оскільки повноваження відносяться до виключної компетенції останнього, у зв`язку із чим судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України за результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень) із виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час перебування на території Демократичної Республіки Афганістан у складі Прикордонних військ КДБ СРСР, скласти протокол згідно додатку 19 до Положення № 402.

З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Центральної військово-лікарської комісії - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.