Справа № 212/3537/17 92-а/212/148/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"30" серпня 2017 р. справа № 212/3537/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Спірічеві Я.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 липня 2017 року у справі №212/3537/17

за позовом ОСОБА_2

до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 13.04.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з індексацією та компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 липня 2017 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності підстав відмови в призначенні пенсії позивачу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач, зокрема зазначив, що у випадку, коли суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати

при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таким чином, суд першої інстанції, не визнаючи рішення відповідача від 20 квітня 2017 року №14 протиправним, перевищив свої повноваження та підмінив орган Пенсійного фонду України, до компетенції якого належить вирішення питання призначення пенсії, тобто суд втрутився у дискрецію суб'єкта владних повноважень і порушив принцип розподілу влади.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що такий механізм реалізації повноважень органів Пенсійного фонду України як "призначення виплати пенсії" на законодавчому рівні відсутній.

Відповідно до п. 1.1. постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Отже, позивачем при поданні заяви про призначення пенсії до відповідача порушено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зокрема, підпунктом 2.9 пункту 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1, встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Підпунктом 2.22 пункту 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1 передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Отже, пенсія може бути призначена або громадянину України або іноземцю чи особі без громадянства, за умови оформлення належним чином документів щодо проживання на території України.

Окрім того, відповідно зі ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Наведені положення ст.47 Закону України від "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не були визнані не конституційними у встановленому порядку та є діючими.

На час виникнення спірних правовідносин, а саме звернення позивача із заявою про призначення пенсії, позивач ані юридично, ані фактично не проживав на території України.

Таким чином, судом першої інстанції в порушення ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" безпідставно та необґрунтовано зобов'язав відповідача "призначити виплату пенсії" позивачу, який не проживає та не зареєстрований на території України.

Станом на час розгляду адміністративної справи Верховна Рада України не привела у відповідність до Конституції України положення законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, тобто на сьогодні відсутній законодавчо встановлений механізм призначення пенсії, поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший.

Судом першої інстанції не враховано, що обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Підвищення грошового доходу (пенсії) позивачу відсутнє, оскільки пенсія не призначалась.

Суд першої інстанції необґрунтовано посилався на ч. 2 ст. 42 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки відповідно до Закону України від 27 березня 2014 року N 1166-VI1 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" до стабілізації економічної ситуації в країні дію ч. 2 ст. 42 зупинено.

Відповідно до положень ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація повинна виплачується лише у випадку нарахування пенсії і подальшої затримки в її виплаті.

Відповідач не призначав пенсію позивачу і не допускав затримки у виплаті пенсії на один і більше календарних місяців, тому суд першої інстанції необґрунтовано зобов'язав відповідача виплатити компенсацію.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, з 1996 року постійно проживає в Ізраїлі, де перебуває на консульському обліку в консульському відділі посольства України, що підтверджується копією паспорта.

До виїзду за кордон позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1

Судом встановлено, що на теперішній час позивач не працює, його вік та трудовий стаж згідно записів у трудовій книжці та довідок про заробітну плату дає їй право на призначення пенсії за віком.

13 квітня 2017 року представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із заявою позивача про призначення пенсії за віком разом з оригіналами необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (Покровський відділ) від 20.04.2017 року №14 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Відмова мотивована тим, що пенсія може бути призначена або громадянину України або іноземцю чи особі без громадянства за умови оформлення належним чином документів щодо проживання на території України. В одержаному зверненні позивач повідомив, що є громадянином України та зазначив адресу проживання на території Ізраїля, але не надав ніяких документів, які б засвідчили факт проживання на території України. Також позивачу було відмовлено у зв'язку з тим, що Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена. Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсії громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, оскільки:

- проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України. Позивачем були подані документи, які підтверджують факт виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю, перебування на консульському обліку в консульському відділі посольства України в Ізраїлі, а також копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 25.02.2020 р.;

- пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з 13.04.2017р.;

- згідно ч.2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом;

- відповідно до ч. 1 ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії. Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка;

- згідно ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Як вбачається з матеріалів справи, відмова відповідача у призначені пенсії позивачу, що викладена у витязі з протоколу засідання Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (Покровський відділ) від 20.04.2017 року №14, мотивована тим, що позивач не проживає на території України та відсутністю Угоди про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених у пункті 1 статті 13 цього Закону. У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В постанові від 12.05.2015р. по справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону."

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім цього, у рішенні у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо посилання відповідача на неналежне нормативне врегулювання порядку призначення та виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, колегія суддів зазначає, що у рішенні "Будченко проти України" від 24.07.2014р. №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу неправомірно було відмовлено у призначення пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії, як проживання за кордоном - в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Щодо позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача здійснити призначення пенсію за віком позивачу, колегія суддів зазначає, що суб'єктом владних повноважень, що здійснює перевірку правильності оформлення наданих позивачем документів та перевірку достовірності наведених в них відомостей, призначення пенсії є саме відповідач. Отже, позовна вимога позивача щодо призначення пенсії за віком задоволенню не підлягає, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Також не підлягають задоволенню вимоги щодо індексації і компенсації втрати частини доходів, оскільки ці вимоги є необґрунтованими позивачем у зв'язку з тим, що пенсія позивачу ще не призначена, тому і вирішення цього питання є передчасним.

Вбачається, що долучені до матеріалів справи документи, які мають бути підставою для призначення пенсії позивачу, взагалі не були предметом розгляду відповідача під час прийняття рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладене в протоколі від 20.04.2017 року №14, стосовно відмови позивачу у призначенні пенсії за віком та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.04.2017 року на підставі наданих документів. В іншій частині позову слід відмовити.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 липня 2017 року у справі №212/3537/17 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, викладене в протоколі від 20.04.2017 року №14, стосовно відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком та зобов'язати Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13.04.2017 року на підставі наданих документів.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко