Справа № 819/972/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8108/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В.,Матковської З.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі № 819/972/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 управління державної казначейської служби України в Тернопільській області про стягнення суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, Позивач) звернулася з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області (далі Управління, Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління щодо нездійснення нарахування судді Підволочиського районного суду Тернопільської області Сидорак Г.Б. суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача недоплачену суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 14720,00 грн.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Управління щодо нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди за січень 2017 року.

Зобовязано Відповідача провести перерахунок і виплату недоплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за січень 2017 року, виходячи з розміру посадового окладу 32000,00 грн.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив Відповідач, який покликаючись на те, що вказана постанова є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що згідно із статтею 148 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі ОСОБА_3 № 1402-VIII) функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Відповідно до наданих повноважень ДСА України довела до відома територіальних управлінь ДСА України роз'яснення щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у 2017 році, згідно якого з 1 січня 2017 року в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії: а) судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів; б) судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу 24000 грн. для місцевих судів, збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт; в) судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу 24000 грн. для місцевих судів, без застосування регіонального коефіцієнту.

Управлінням до судів першої інстанції було надано штатні розписи на 2017 рік, які відповідно до вимог Закону погоджені з головою суду та затверджені начальником територіального управління, і в яких посадовий оклад судді визначено в розмірі - 16000 грн.

Таким чином, Відповідач вважає, що ні в Законі України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», ні в кошторисі не передбачено посадовий оклад у розмірі 32000 грн. для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя.

Крім того, апелянт посилається на положення Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих України» (далі ОСОБА_3 № 1774-VIII), яким визначено, що на 2017 рік при застосуванні мінімальної заробітної плати як розрахункової величини така застосовується в розмірі 1600 грн.

Сторони правом на участь у судовому засіданні не скористалися, у звязку з чим справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 призначена на посаду судді Підволочиського районного суду Тернопільської області строком на п'ять років згідно Указу Президента України від 31.07.2012 року № 461/2012 «Про призначення суддів».

Відповідно до довідки про доходи судді Сидорак Г. Б. за січень 2017 року виплачено суддівську винагороду виходячи з посадового окладу 16000,00 грн., тобто з 10 прожиткових мінімумів, що на думку Позивача є неправомірним так як розмір її посадового окладу повинен становити 32000,00 грн., а саме 10 мінімальних заробітних плат.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач порушив гарантоване державою право Позивача на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності, що виявилось в застосуванні при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за січень місяць 2017 року пункту 3 розділу ІІ ,»Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІ та невиконанні пункту 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, суперечать нормам матеріального права та є помилковими.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 148 Закону фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 148 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

За змістом статті 119 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України ,»Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Частиною третьою статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ ,»Про судоустрій і статус суддів» визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 8 Закону України ,»Про Державний бюджет на 2017 рік» з 1 січня 2017 року встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі - 3200 грн.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII визначено установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Згідно практики застосування норм права у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає правильним застосування до даних спірних правовідносин приписів Закону № 1774-VIII.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги, оскільки під час нарахування та виплати позивачу заробітної плати Відповідач діяв у відповідності до приписів наведених вище нормативно-правових актів, а тому право Позивача на передбачений Законом України ,»Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» за січень 2017 року не порушене.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 41, 158-163, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року у справі № 819/972/17 скасувати та винести нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області про стягнення суддівської винагороди.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_3