Справа № 826/18479/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Горяйнова А.М.,

Парінова А.Б.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила, з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 № 567-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, народилася в м. Куйбишев, не одружена, має троє дітей віком до 18 років, які перебувають разом із нею у м.Києві, освіта вища, за віросповіданням - православна.

В червні 2016 року позивач звернулась до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.11.2016 № 567-16 громадянці Російської Республіки ОСОБА_3 відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення не може вважатися таким, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню, адже відповідачем не досліджено в повному обсязі та не надано оцінку наявності чи відсутності підстав і обставин для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого:

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України (далі -_ДМС), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» (далі -Закон) особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань, у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту).

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною, сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, обґрунтоване побоювання заявника стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної сторони - побоювання заявника (оціночне судження, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї) та об'єктивної сторони - обґрунтованості побоювання (наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними). При цьому, ситуація у країні походження при наданні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Відповідно до статті 10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Зазначений висновок готується уповноваженою посадовою особою ДМС, яка вивчала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і здійснювала оцінку документів, що знаходяться в особовій справі заявника, погоджується керівником структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується керівником самостійного структурного підрозділу ДМС, до завдань якого належить реалізація державної політики у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно пункту 6.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, у разі незгоди із мотивувальною частиною висновку територіального органу ДМС, який розглядав справу, або його пропозиціями Державна міграційна служба України із дотриманням положень підпункту "е" пункту 5.1 розділу цих Правил готує власний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянкою Російської Федерації, народилася у м.Куйбишев, не одружена, за віросповіданням православна, країну походження залишила у 2006 роцінелегально, скориставшись автомобільним транспортом, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулась до ДМС лише у 2016 році.

Звернувшись із заявою до Державної міграційної служби України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3 як на підставу необхідності отримання міжнародного захисту послалася на побоювання стати жертвою переслідувань на території країни походження через те, що компанії, у яких вона була співвласником, співпрацювали з холдингом ЮКОС та з політичними партіями «Яблоко» та «ЛДПР».

Однак, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили її особисту співпрацю із зазначеними компаніями. Надані нею пояснення не містять конкретних фактів, є суперечливими та не підтверджені об'єктивними доказами.

При цьому, враховуючи, що, за твердженням заявниці, вона була власницею (співвласницею) не однієї рекламно-поліграфічної компанії протягом тривалого періоду, а також публічність тих рекламних матеріалів, які друкувались для агітаційної діяльності, пояснення заявниці щодо неможливості надати матеріали на підтвердження правдоподібності її слів, є сумнівними.

Пояснення, надані позивачем з приводу означених вище обставин, містять численні суперечності, що позбавляє як суд, так і ДМС можливості встановити фактичні обставини справи.

ДМС тричі направлялася особова справа ОСОБА_3 на доопрацювання до ГУДМС у м. Києві з метою з'ясування необхідної інформації. У ході доопрацювання та проведення додаткових співбесід ДМС надавалася заявниці можливість повідомити деталі зв'язку її професійної діяльності та співпраці з політичними партіями «Яблуко», «ЛДПР» та компаніями концерну ЮКОС, а також надати логічно впорядковане пояснення наявності (на її думку) причинно-наслідкового зв'язку між її професійною діяльністю та цими партіями та компаніями, що, з її слів, стало причиною кримінального переслідування на території країни громадянської належності.

Вказаною можливістю заявниця не скористалася та не змогла надати конкретних фактів та доказів на підтвердження цього.

При цьому, сам по собі факт існування в РФ партій «Яблуко» та ЛДПР (про які зазначено у висновку ГУДМС у м. Києві від 28.10.2016, та в оскаржуваній постанові) не свідчить про зв'язок заявниці з такими партіями, та, відповідно, про можливе подальше переслідування її за політичними мотивами.

Разом з тим, ОСОБА_3 не повідомляє про наявність у неї політичних поглядів, відмінних від політики влади країни громадянської належності, а тому відсутні підстави вважати діючу владу Російської Федерації агентом переслідування заявниці за її політичні погляди.

У відкритих джерелах також відсутня інформація щодо переслідувань у Російській Федерації приватних компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов'язаною з друкуванням рекламно-агітаційних матеріалів для опозиційних партій.

Крім цього, за інформацією відділу Укрбюро Інтерполу ГУ НП України в місті Києві, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку ОСОБА_3 не перебуває, що свідчить про суб'єктивність її побоювань щодо кримінального переслідування у країні походження.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16.12.1998 зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництва) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявниці до країни походження. Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону (кваліфікаційна умова додаткового захисту) поняття «серйозна шкода» включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а отже відповідач, приймаючи рішення від 22.11.2016 № 567-16 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому, у відповідності до ст.202 КАС України, - підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року скасувати.

ОСОБА_3 в задоволенні адміністративного позову до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2017 року.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Горяйнов А.М.

Парінов А.Б.