Справа № 817/47/16
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року 16 год. 20 хв. РівнеСправа № 817/47/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської митниці ДФС України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Рівненської митниці ДФС (далі іменується - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу №312-к від 25.12.2015 про звільнення позивача з посади головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці; поновлення на посаді головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці з 26.12.2015 та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Гломба Ю.О. від 21.01.2016 відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 21.01.2016 справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Рівненського окружного адміністративного суду від 19.05.2017 №117 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку із закінченням 18.05.2017 строку повноважень судді Гломба Ю.О., внаслідок чого справу передано на розгляд судді Недашківській К.М.

Ухвалою суду від 22.05.2017 справа прийнята до провадження.

ОСОБА_1 в адміністративному позові зазначив про те, що 25.12.2015 він був звільнений з Рівненської митниці ДФС за пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, як такий, який перебуває сукупно більше року на посаді заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику згідно пункту 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади». Однак, позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки посади, які він обіймав, не підпадають під дію Закону України «Про очищення влади». Як вказує позивач, Державна митна служба України як центральний орган виконавчої влади не належала до органів, які одночасно формували та реалізовували державну митну політику. Лише у зв'язку з прийняттям Указу Президента України від 18.03.2013 №141/2013, яким затверджено Положення про Міністерство доходів і зборів України, Міндоходів визначено головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики. Крім того, позивач зазначає, що під час звільнення він перебував у щорічній відпустці, тому звільнення відбулося всупереч частини 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Таким чином, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ №312-к від 25.12.2015 про звільнення з посади головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці; поновити його на посаді головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці з 26.12.2015 та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2015 по 11.09.2017 в розмірі 57349 грн. 50 коп.

Відповідач подав до суду письмові заперечення проти позову, де вказав, що згідно пунктів 1 і 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади» та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3, 4 статті 1 закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.20147 №563, Рівненською митницею ДФС щодо позивача 28.08.2015 було розпочато перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3, 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади». Під час перевірки встановлено, що позивач за люстраційний період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посади, щодо яких встановлена заборона, за сукупністю понад 1 рік. Згідно роз'яснень Міністерства юстиції України від 12.10.2015 №11.0.2/1777 та від 13.10.2015 №11.0.2/1784, наявність у трудовій книжці та особовій справі ОСОБА_1 про перебування його у люстраційному періоді з 25.02.2010 по 22.02.2014 на посадах, визначених пунктом 7 частини 1 статті 3 Закону, сукупно більше 1 року, є підставою для застосування до позивача заборони, визначеної частиною 3 статті 1 Закону та його звільнення на підставі пункту 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Крім того, відповідач вказує, що Державна митна служба України є центральним органом виконавчої влади, яка здійснює повноваження у відповідній сфері митної та/або податкової політики, забезпечує їх формування та реалізацію. Щодо звільнення під час перебування у відпустці, то відповідач наголошує, що звільнення ОСОБА_1 відбулося не з ініціативи власника, а на підставі пункту 7-2 статті 36 КЗпП України, тому вимога трудового законодавства щодо заборони звільнення працівника під час перебування у відпустці до даних відносин не застосовується. Таким чином, відповідач вважає наказ про звільнення позивача правомірним, а позовні вимоги необґрунтованими.

У судове засідання, призначене на 11.09.2017, прибув представник позивача - адвокат Курганська О.В.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув. Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки уповноваженого представника митного органу до суду.

Суд вважає дане клопотання відповідача необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, суд зазначає, що судовий розгляд справи, призначений на 18.08.2017, також був відкладений за клопотанням відповідача - суб'єкта владних повноважень.

За приписами частини 2 статті 49 КАС України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Зловживання правами (в тому числі і правом звернення до суду з позовом) різко дисонує з проголошеними законодавцем цілями і завданнями адміністративного судочинства. Правильний і своєчасний розгляд і вирішення адміністративних справ в умовах процесуальної недобросовісної стає скрутним, оскільки дії суб'єкта правопорушника перешкоджають вирішенню цих завдань. Не дивлячись на те, що завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення адміністративної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед органом судової влади (судом), вказана обставина жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, які беруть участь в справі.

Особи, які беруть участь у справі, не мають прямого юридичного обов'язку сприяти суду в правильному і своєчасному розгляді і вирішенні адміністративної справи, проте за ними закріплений обов'язок утримуватися від дій, здатних перешкоджати досягненню названих завдань.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Рівненської митниці ДФС від 25.12.2015 №312-к ОСОБА_1 звільнений з посади головного державного інспектора митного поста «Сарни» з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, припинення трудового договору можливе з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІІ (далі іменується - Закон №1682-VІІ), очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 3 цього Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, посади керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно пунктів 1 і 2 частини 5 статті 5 Закону №1682-VІІ, перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3, 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563, визначено механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

26.08.2015 позивач подав заяву про проведення відносно нього перевірки, передбаченої Законом України №1682-VІІ та повідомив, що до нього не застосовуються заборони, передбачені частиною 3 та 4 статті 1 даного Закону (а.с. 89 т. І).

28.08.2015 щодо позивача розпочата перевірка.

29.10.2015 Сарненською об'єднаною державною податковою інспекцією складений висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 5 Закону України №1682-VІІ (а.с. 93-94 т. І).

04.11.2015 завідувач сектору персоналу Рівненської митниці ДФС подав начальнику Рівненської митниці ДФС доповідну записку про наявність відомостей у трудовій книжці та особовій справі ОСОБА_1 про його перебування на посадах, визначених пунктом 7 частини першої статті 3 Закону України №1682-VІІ.

На підставі наданих Міністерством юстиції України роз'яснень від 12.10.2015 №11.0.2/1777 та від 13.10.2015 №11.0.2/1784 щодо застосування Закону України №1682-VІІ та записів у трудовій книжці ОСОБА_1, Рівненська митниця ДФС встановила, що за люстраційний період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач обіймав посади, щодо яких встановлена заборона, а саме:

з 02.04.2010 по 02.09.2010 - заступник начальника Дніпропетровської митниці-начальник СБК та ПМП; з 03.09.2010 по 21.12.2010 - заступник начальника Чернігівської митниці; з 22.12.2010 по 11.02.2011 - заступник начальника Львівської митниці-начальник СБК та ПМП; з 14.02.2011 по 03.01.2012 - заступник начальника Запорізької митниці-начальник СБК та ПМП; з 04.01.2012 по 28.04.2012 - заступник начальника Рівненської митниці-начальник СБК та ПМП (наказом від 12.06.2013 поновлений на посаді з 28.04.2012; приступив до виконання обов'язків з 31.07.2013); з 31.07.2013 по 01.10.2013 - заступник начальника Рівненької митниці - начальник СБК та ПМП.

В подальшому була складена довідка про результати перевірки, передбаченої Законом України №1682-VІІ (без дати), відповідно до якої встановлено, що до ОСОБА_1 застосовуються заборони, визначені частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (а.с. 99 т. І).

Таким чином, відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 у люстраційному періоді з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посади, які підпадають під критерій, визначений пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України №1682-VІІ, сукупно більше 1 року, що є, на думку відповідача, підставою для застосування до ОСОБА_1 заборони, визначеної частиною 3 статті 1 Закону України №1682-VІІ та його звільнення на підставі пункту 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Однак, суд вважає такий висновок Рівненської митниці ДФС протиправним, а наказ про звільнення ОСОБА_1 №312-к від 25.12.2015 таким, який підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України №1682-VІІ передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, посади керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової.

Тобто, критеріями відповідності особи вказаній забороні є: перебування не менше одного року на визначених посадах та перебування, зокрема, в даному випадку, на посадах територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну митну політику.

Відповідно до частини 4 статті 3 Митного кодексу України від 11.07.2002 №92-ІV, чинного на час проходження позивачем служби, повноваження щодо організації та забезпечення здійснення митної справи відповідно до Митного кодексу України, а також міжнародних договорів, укладених в установленому законом порядку, координація діяльності спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі митної справи, належали Кабінету Міністрів України.

Згідно з статтею11 Митного кодексу України, митні органи, виконуючи покладені на них завдання, здійснювали лише реалізацію митної політики України.

Пунктом 1 Положення про державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 24 серпня 2000 № 1022/2000 (в редакції, чинній на момент на перебування позивача на посадах заступника начальника Дніпропетровської митниці - начальника СБК та ПМП; заступника начальника Чернігівської митниці; заступника начальника Львівської митниці-начальника СБК та ПМП) передбачено, що державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері митної справи. Діяльність Держмитслужби України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VІ (далі іменується - Закон №3166-VІ), Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно статті 16 Закону №3166-VІ, центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Отже, відмінні від міністерства центральні органи виконавчої влади виконують функції з реалізації державної політики.

Відтак, право формувати державну політику, тобто право законодавчої ініціативи при розробці проекту нормативно-правового акту, має орган державної виконавчої влади лише із статусом міністерства, інший орган державної виконавчої влади без статусу міністерства має повноваження виключно щодо реалізації державної політики.

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року № 582/2011 (в редакції, чинній на момент перебування позивача на посадах заступника начальника Запорізької митниці-начальник СБК та ПМП; заступника начальника Рівненської митниці-начальника СБК та ПМП) Державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справ.

З системного аналізу законодавства, яке було чинним на період перебування позивача на посадах, які нібито підпадають під дію пункту 8 частини 1 статті 3 Закону України №1682-VІІ, вбачається, що Державна митна служба України є центральним органом виконавчої влади, уповноваженим на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, відповідно Львівська, Дніпропетровська, Запорізька, Чернігівська, Рівненська митниці (на посадах яких перебував позивач) - територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує митну політику, та не наділені повноваженнями на формування державної митної політики.

Враховуючи, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач обіймав посади заступника начальника територіального органу, а не територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізовує митну політику в областях, Держмитслужба не була органом, який одночасно формує та реалізовує державну митну політику, тому суд дійшов висновку, що до позивача не підлягає застосуванню пункт 8 частини 1 статті 3 Закону України №1682-VІІ.

З урахуванням вказаного, суд встановив, що позивач не підпадає під дію статті 3 Закону №1682-VІІ, а тому спірний наказ, яким позивача звільнено з посади з підстав визначених Законом №1682-VІІ, є протиправним та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція щодо статусу Держмитслужби була викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.06.2017 у справі №К/800/33174/16.

Посилання позивача, як на доказ на обґрунтування своїх вимог, на висновок науково-правової експертизи, проведеної радою науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М.Корецького НАН України 25.09.2015, відповідно до якого визначено, що відповідно до норм законодавства, що були чинними на визначений Законом №1682-VІІ люстраційний період, Державна митна служба України наділена повноваженнями щодо реалізації державної митної політики, судом оцінюється критично з огляду на наступне.

Відповідно до статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом письмових або речових доказів, у тому числі за місцем їх знаходження. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити судову експертизу в порядку, передбаченому статтею 81 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 25 Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу» визначено, що висновки громадської та інших наукових і науково-технічних експертиз мають, як правило, рекомендаційний характер.

Таким чином, суд не вважає вказаний висновок науково-правової експертизи належним та допустими доказом на обгрунтування вимог позивача, оскільки цей висновок не є висновком експерта, отриманоого в порядку проведеної судової експертизи, та є доктринальним тлумаченням норм законодавства.

Крім того, суд критично оцінює посилання позивача як на додаткову підставу для скасування наказу про його звільнення на той факт, що ОСОБА_1 під час прийняття спірного наказу перебував у щорічній відпустці.

При цьому, суд вказує, що відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як встановлено судом вище, наказ Рівненської митниці ДФС від 25.12.2015 №312-к «Про звільнення ОСОБА_1.» прийнятий відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1682-VІІ, внесені зміни до статті 36 Кодексу законів про працю України, а саме частину першу доповнено пунктом 7-2 такого змісту: з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», частину другу доповнено словами «а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Таким чином, оскільки позивача було звільнено за пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України з підстав передбачених Законом України №1682-VІІ, тому суд вважає, що відповідачем не виявлено ініціативи щодо звільнення ОСОБА_1, в той же час, Рівненська митниця ДФС лише виконувала вимоги Закону України №1682-VІІ.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Протиправність наказу від 25.12.2015 №312-к прямо вказує на наявність правових підстав для поновлення позивача на посаді головного інспектора митного поста «Сарни» з 26.12.2015 та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки від 03.02.2016 №45/50-17-70-05 (а.с.59 т. ІІ), середньоденна заробітна плата позивача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 134 грн. 94 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 26.12.2015 по 11.09.2017 становить 425 робочих днів, отже, позивачу належить до виплати заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 57349 грн. 50 коп.

За приписами статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, необхідність їх задоволення, та наявність визначених нормами КАС України підстав для звернення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора митнго поста «Сарни» Рівненської митниці ДФС з 26.12.2015 та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2968 грн. 68 коп.

Керуючись статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Рівненської митниці ДФС від 25 грудня 2015 року №312-к «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці ДФС з 26 грудня 2015 року.

Стягнути з Рівненської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2015 року по 11 вересня 2017 року включно у розмірі 57349 (п'ятдесят сім тисяч триста сорок дев'ять) грн. 50 (п'ятдесят) коп. (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику).

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора митного поста «Сарни» Рівненської митниці ДФС з 26 грудня 2015 року, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська