Справа № 807/3664/14
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року № 876/39/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Ужгородського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про зобов'язання нарахувати та виплатити кошти, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, яким просив зобов'язати відповідача виплатити йому: грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки; усі виплати, що належать йому на день звільнення із служби в органах внутрішніх справ; середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні з 24.09.2014 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення в розмірі 125,83 грн.

Суд залучив до участі у справі в якості другого відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що оскільки Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області є бюджетною установою і здійснює фактичні витрати на грошове утримання тільки у межах відповідних бюджетних асигнувань, він був позбавлений можливості вчасно виплатити позивачу суми одноразової грошової допомоги при звільненні, а така допомога в розмірі 10450,47 грн. була виплачена в повному обсязі 20.11.2014 року, в зв'язку з чим суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про її виплату. Також вказав, що особи середнього начальницького складу органів внутрішніх справ у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абз. 1 п. 56 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», мали право на грошову компенсацію за невикористану лише у році звільнення відпустку. При цьому суд зазначив, що такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 14.10.2014 року у справ № 2а-413а14. Однак, оскільки ОСОБА_1 використав основну відпустку за 2014 рік в повному обсязі, компенсація за невикористану відпустку за минулі роки не передбачена законодавством, то суд дійшов висновку, що вимога про виплату даної компенсації не підлягає задоволенню. Також оскільки, на думку суду, положення Кодексу законів про працю України застосуванню до спірних правовідносин не підлягають, а спеціальним законодавством, яке регулює дані правовідносини, не передбачено стягнення середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Постанову в частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати постанову у вказаній частині та прийняти нову, якою позов в цій частині задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що положення Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, є безпідставним, оскільки відповідно до п. 10 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами. Також за загальним правилом трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. Відповідно невиплата йому грошової компенсації за невикористану відпустку у 2007, 2009 та 2011 роках також є порушенням вимог законодавства, а саме ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 Кодексу законів про працю України.

В частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання виплатити позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні постанова не оскаржена, тому не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням роз'яснень, що містяться в п. п. 13.1, 13.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та додаткові пояснення до неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 з 01.09.2003 року проходив службу в органах внутрішніх справ, останньою посадою перед звільненням була посада старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ужгородського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 18.09.2014 року № 186 о/с позивача з 23.09.2014 року було звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із поставленням на військовий облік) згідно з п. 64 «ж» (за власним бажанням) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

Як встановив суд, у день звільнення із служби Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, де ОСОБА_1 проходив службу, не здійснив з ним повного розрахунку, а саме не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні (дана допомога в розмірі 10450,47 грн. була виплачена позивачу в повному обсязі 20.11.2014 року) та грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки у 2007, 2009 та 2011 роках.

Відмовляючи у задоволенні позову (в частині, що переглядається апеляційним судом), суд першої інстанції виходив з того, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм Кодексу законів про працю України (КЗпП України) на них не поширюється, і, крім того, відповідно до норм спеціального законодавства співробітники органів внутрішніх справ у випадку звільнення мають право на грошову компенсацію за невикористану лише у році звільнення відпустку, а за попередні роки такої компенсації не передбачено.

Однак колегія суддів вважає такі висновки помилковими і необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 4 Закону України «Про міліцію» (який був чинним на час проходження позивачем служби і звільнення з органів внутрішніх справ) було передбачено, що правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Також ч. 1 ст. 18 цього Закону було встановлено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 було затверджене таке Положення, яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Абзацом 2 п. 56 зазначеного Положення передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як вбачається із змісту наведеної вище норми, нею врегульовано лише питання виплати особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку. Однак даний пункт як і інші норми Положення не передбачають виплати такої компенсації за невикористані відпустки у попередніх роках, але, водночас, зазначеним Положенням не встановлено заборони виплачувати компенсацію за ці роки, тобто ним не врегульовано дане питання.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Також відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

А ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Таким чином, враховуючи, що нормами спеціального акту законодавства, який визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки, а саме «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, не врегульовано питання виплати грошової компенсації особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану відпустку у роках,що передують року звільнення,колегія суддів дійшла висновку, що до спірних правовідносин в цій частині підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, якими передбачено виплату грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки.

Як встановив суд з довідок Ужгородського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, за період з 01.09.2007 року до 31.12.2007 року ОСОБА_1 не використав 10 днів чергової відпустки, за 2009 рік - 17 днів, за 2011 рік - 5 діб, загальна кількість невикористаних днів відпустки складає 32 дні.

Враховуючи наведені вище обставини справи та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що слід зобов'язати Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним дні основної щорічної відпустки у 2007, 2009 та 2011 роках.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково врахував при вирішенні справи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 14.10.2014 року у справ № 2а-413а14, згідно з якою особи середнього начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абзацу першого пункту 56 Положення, мали право на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку, оскільки в цій справі Верховний Суд України вирішував питання щодо права позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку лише у році звільнення, проте питання отримання такої компенсації за попередні роки не було предметом спору в даній справі, отже, суд не робив жодних висновків з цього питання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, як інші акти законодавства, які регулюють порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ, не містять норм щодо виплати звільненому співробітнику органів внутрішніх справ середнього заробітку в зв'язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанцій про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

А відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 року у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Тому, враховуючи, що Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними таких дій відповідача та зобов'язання його здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, з врахуванням зазначених вище роз'яснень Конституційного Суду України, правової позиції Верховного Суду України та тієї обставини, що на день розгляду даної справи остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не проведений (йому не виплачено спірні суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки), колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, а саме зобов'язати Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з дня, наступного за днем його звільнення до дня прийняття даної постанови, тобто за період з 24.09.2014 року до 05.09.2017 року.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 807/3664/14 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Зобов'язати Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки у 2007, 2009 та 2011 роках.

Зобов'язати Ужгородський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 24 вересня 2014 року до 05 вересня 2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 07.09.2017 року