Справа № 816/1407/17
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1407/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Удовіченка С.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Новаку Юрію Дмитровичу суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01 червня 2017 року по 31 липня 2017 року;

- зобов'язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01 червня 2017 року по 31 липня 2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000 грн.,

- зобов'язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, ст. 529; 2015 рік, №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01 серпня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що у червні-липні 2017 року він, як суддя Ленінського районного суду м. Полтави, повинен був одержувати заробітну плату виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати на рівні 3200 грн., у відповідності до положень частини 1 статті 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а не із розміру 1600 грн., як це у вказаному періоді здійснював відповідач.

В судове засідання позивач не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 60).

Представник відповідача надав суду заяву про те, що він не заперечує проти розгляду справи у письмовому провадженні (а.с. 61).

У письмових запереченнях проти позову, відповідач просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю (а.с. 33-37). Вказував, що позивач отримував суддівську винагороду у спірному періоді у відповідності до норм діючого законодавства як суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання.

Третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області в судове засідання не забезпечило явку уповноваженого представника, будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суд не повідомило.

Згідно частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтави указом Президента України від 06.05.2006 №350/2006 (а.с. 6 зі звороту).

Наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 18.05.2006 №13-ОС ОСОБА_1 зараховано на посаду судді зазначеного суду з 18.05.2006 (а.с. 9).

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2011 №3398-VІ "Про обрання суддів" позивач обраний на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтави безстроково (а.с. 8).

Наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 17.06.2011 №14-ОС зараховано на посаду судді зазначеного суду безстроково з 19.05.2011 (а.с. 10).

ОСОБА_1 не проходив кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, що не заперечується самим позивачем у позовній заяві.

Згідно штатного розпису Ленінського районного суду м. Полтави на 2017 рік, затвердженого 24.01.2017 начальником ТУДСА України в Полтавській області ОСОБА_2 (зі змінами), посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн. (а.с. 23-27).

Відповідно до наказу Леніського районного суду м. Полтави від 18.05.2015 №32-ОС ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу з 01.04.2015 в зв'язку з наявністю стажу роботи станом на 01.04.2015 12 років 08 місяців (а.с. 32).

Наказом Леніського районного суду м. Полтави від 09.06.2017 №6-ОС судді Новаку Ю.Д. надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а.с. 11).

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУДСА України в Полтавській області (а.с. 28-30), а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів (а.с. 31), суддівська винагорода позивачу у період з 01.06.2017 по 31.07.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII (у загальному розмірі 16000 грн).

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася, виходячи із цього ж окладу у розмірі 30 % посадового окладу з 01.06.2017 по 31.07.2017.

Також у спірному періоді позивачу згідно наказу Ленінського районного суду м. Полтави від 09.06.2017 №33-В надавалався частина щорічної основної відпустки за період роботи з 18.05.2015 по 17.05.2016 тривалістю 18 календарних (14 робочих) днів з 26.06.2017 по 14.07.2017 включно (а.с. 12). Вказана відпустка була оплачена ОСОБА_1 із розрахунку окладу в розмірі 16000 грн.

Поряд з цим, надана судді Новаку Ю.Д. наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 09.06.2017 №6-ОС матеріальна допомога на оздоровлення також була оплачена останньому із розрахунку окладу в розмірі 16000 грн.

ОСОБА_1 не погодився із такими нарахуваннями, оскільки у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, частиною 1 статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною 3 статті 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3200 грн.

Вказував, що відповідач фактично відмовляється в добровільному порядку відновити порушені права ОСОБА_1, що підтверджується, на думку позивача, відповіддю ТУДСА України у Полтавській області від 08.08.2017 №02/1581/2017-вих. (а.с. 16) на його письмове звернення від 07.08.2017 з приводу нарахування заробітної плати за червень-липень 2017 року у розмірі, встановленому згідно вищевикладених норм законодавств.

Також позивач посилався на висновки Конституційного Суду України у рішенні від 08.06.2016 №4-рп/2016, яким останній наголошує, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за їх вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Посилався на висновки Європейського суду з прав людини, викладені, зокрема, у пункті 23 рішення у справі "Кечко проти України", згідно якого "органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у …виплатах доки відповідні положення законодавства є чинними".

У свою чергу ТУДСА України в Полтавській області у письмових запереченнях проти позову (а.с. 33-37) вважає позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, як це визначено статтею 19 Конституції України.

Відповідач вказував, що діяв, зокрема, у відповідності до роз'яснень ДСА України, структурним підрозділом якого він є, викладеного у листі 20.03.2017 №11-2306/17 "Про оплату праці" (а.с. 39). ДСА у цьому листі роз'яснено, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому, з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17 600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування відповідного регіонального коефіцієнту.

Пояснював, що оскільки ОСОБА_1 належить до першої категорії вищевказаної класифікації (як суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання), то суддівська винагорода йому у спірний період нараховувалася виходячи із посадового окладу у розмірі 16000 грн. відповідно до пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, згідно якого до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (стаття 133 - у розмірі 10 мінімальних заробітних плат).

Проте, одночасно пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Відповідач не погоджується із доводами позивача про те, що норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не підлягають застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди, оскільки не є законом про судоустрій, адже вищевказаний Закон не змінює розмір суддівської винагороди, визначений статтею 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, а лише визначає розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

ТУДСА України в Полтавській області посилається на лист Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 №9567/0/2-17/28 (а.с. 38), в якому також наголошується на тому, що пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2017, визначено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі 1600 грн.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України (в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У зв'язку із набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (надалі також Закон №2453).

Відповідно до статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (частина 2 статті 133 Закону №2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 133 Закону №2453).

За змістом частини 5 статті 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

У відповідності до статті 134 Закону №2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася статтею 133 Закону №2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а відпустка оплачувалася згідно норм статті 134 цього ж Закону у розмірі суддівської винагороди, що включає в себе посадовий оклад та належні судді доплати, а також допомоги на оздоровлення у розмірі додаткового посадового окладу.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3200 грн.

Отже, виходячи із вищевикладених норм суддівська винагорода з 01.01.2017 повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32000 грн. (3200 грн. х 10).

Далі судом встановлено, що Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесено зміни до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ та інших в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з прив'язкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІІІ, а згідно статті 133 Закону №2453 (в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився в залежності від 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, за змістом письмових заперечень та пояснень до бухгалтерського розрахунку заробітної плати позивача ТУДСА України в Полтавській області пояснює, що відповідачем застосовується для обрахунку суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, із посадового окладу згідно статті 133 Закону №2353 (тобто 10 мінімальних заробітних плат), однак застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн., що у підсумку складає 16000 (10 мінімальних заробітних плат х 1600 грн.).

Тож за логікою ТУДСА України в Полтавській області існує правовий конфлікт (конкуренція норм закону) щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати (3200 грн. чи 1600 грн., визначених відповідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" та пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ).

Вирішуючи дане питання суд виходить із такого.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95 - ВР (в редакції Закону №1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України "Про оплату праці" розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина 3 статті 10 Закону України "Про оплату праці").

Згідно пункту 8 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 грн.

Будь-яких змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у зв'язку із набранням з 01.01.2017 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не вносилося.

Застосування "розрахункової величини мінімальної заробітної плати" (термін, яким оперує відповідач на підставі пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ) до обрахунку суддівської винагороди суперечить нормам Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ.

А відтак, суд відхиляє доводи відповідача з приводу застосовності до спірних правовідносин розміру мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн.

Із аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (частина 2 статті 130 Конституції України, частина 1 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (частина 3 статті 133 Закону №2453 - 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої в свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (частина 1 статті 10 Закону України "Про оплату праці", пункт 8 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина 3 статті 10 Закону України "Про оплату праці").

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді а ні до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, а ні до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, то суд погоджується із доводами позивача, що у спірному періоді суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна була обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 133 Закону №2453) відповідно до розміру встановленого статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ - 3200 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мав "законні сподівання" на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Концепція "законних очікувань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у своїй судовій практиці, в тому числі у рішеннях винесених щодо України.

Так, за практикою ЄСПЛ за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись статтею 1 Першого протоколу Конвенції, якщо, зокрема у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань. Тобто якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні виплати таке законодавство розцінюється як таке, що створює право власності для відповідної категорії осіб.

ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. "Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) пункти 22-23).

Національний суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та не заперечує, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає до застосування у спірних відносинах.

Розрахунок відповідачем суддівської винагороди із застосуванням норм законодавства, яке не підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому ігноруючи чинні норми статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ та статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, не ґрунтується на нормах Конституції та законах України, які врегульовують спірні правовідносини, що за своєю суттю є свавіллям.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ТУДСА України в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Новаку Ю.Д. суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01.06.2017 по 31.07.2017, а також зобов'язання ТУДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01.06.2017 по 31.07.2017, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання ТУДСА України в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, ст. 529; 2015 рік, №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01.08.2017, тобто на майбутнє, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини.

Щодо вимоги ОСОБА_1 допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом не вирішувалося питання стягнення суддівської винагороди, а задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 є вимогами зобов'язального характеру, то й відсутні підстави для допуску даного рішення до негайного виконання.

Стосовно зобов'язання ТУДСА України в Полтавській області в місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами частини 1 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат (частина 2 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вказане свідчить, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

У Рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі "Бурдов проти Росії" визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Між тим, суд зазначає, що це є правом, а не обов'язком суду.

Оскільки дане рішення суду має зобов'язальний характер, а обставини, встановлені під час розгляду справи, не дають суду підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від його виконання, суд не вважає за необхідне встановити контроль за виконанням постанови у даній справі шляхом зобов'язання ТУДСА України ву Полтавській області в місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому частиною 1 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, за період з 01.06.2017 по 31.07.2017.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.06.2017 по 31.07.2017, за період фактичної роботи та щорічної основної відпустки у розмірі, встановленому частинами 2, 3, 5 статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу, а також допомоги на оздоровлення, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Удовіченко