Справа № 804/1903/17
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 р. Справа № 804/1903/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,
17 березня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 26.12.2016 № 5936-1303 ( форми "Ф").
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він є власником нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які раніше належали ВАТ «Дніпрополімермаш». Означена земельна ділянка знаходилася у користуванні попереднього власника на підставі державного акта на право постійного користування землею 1982 року за НОМЕР_2. Позивач зазначив, що на підставі положень ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України та ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України під час набуття прав на майно до позивача перейшло право користування земельною ділянкою під цим майном на умовах, що були у попереднього власника. За своїм цільовим призначенням земельна ділянка відноситься до земель промисловості, нова землевпорядна документація позивачем не розроблялася, отже, будь - яких змін цільового призначення земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 не відбувалося. Відповідачем направлено позивачу податкове повідомлення - рішення від 26.12.2016 №5936-1303 (форми "Ф"), за яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 124160,58 грн. Із вказаним податковим повідомленням - рішенням позивач не погоджується, оскільки податковим органом грошове зобов'язання визначено позивачу у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у той час як Дніпропетровська міська рада своїм рішенням від 13.07.2016 №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» встановила, що для земель промисловості, ставка такого податку дорівнює 0,75% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року відкрито провадження у справі №804/1903/17 та призначено її до розгляду на 10 квітня 2017 року о 09:15.
Відповідач надав письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких зазначив, що ОСОБА_2 є суб'єктом, з якого справляється плата за землю у вигляді земельного податку, а саме: він є користувачем земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,3420 га. Податковим органом отримано дані щодо нормативної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, відповідно до яких: базова вартість 1 кв.м. земель м.Дніпра у 2016 році складала 548,31 грн. Згідно з довідкою від 04.08.2016 № 8866 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Км2=2,09, Км3=0,88 та Кф= 1,20. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача складає: 2,09х0,88х1,20х3420х548,31=4138685,99 грн. Таким чином, розрахунок земельного податку за означену земельну ділянку здійснюється наступним чином: 4138685,99 грн. х 3% = 124160,58 грн. Отже, згідно з наведеним розрахунком, грошове зобов'язання з земельного податку ОСОБА_2 за користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,3420 га за 2016 рік становить саме 124160,58 грн. За таких обставин, оскаржене податкове повідомлення-рішення від 26.12.2016 № 5936-1303 прийнято правомірно, а тому у суду відсутні підстави для його скасування.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
У судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1, які він придбав у ВАТ «Дніпрополімермаш» на підставі договору купівлі-продажу ВЕК №770280, реєстр №2586 від 21.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2007 №15125898, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.
Державною податковою інспекцією у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення - рішення від 26.12.2016 №5936-1303 (форми «Ф»), за яким визначено позивачу податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 124160,58 грн.
Підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання із земельного податку стала інформація Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 04.08.2016 № 8866, в якій зазначено, що площа земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1, 0,3420 га.; зональний коефіцієнт Км2 - 2,09; сукупний локальний коефіцієнт Км3 - 0,88; коефіцієнт функціонального використання Кф - 1,20; грошова нормативна оцінка - 4138685,99 грн.; середня (базова) вартість одного квадратного метру - 306,35 грн.
Таким чином, розрахунок земельного податку позивачу проведено за наступною формулою: 2,09х0,88х1,20х3420х548,31=4138685,99грн.;
4138685,99 грн. х 3%=124160,58 грн.
Згідно з підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України, об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Згідно з пунктами 287.6 та 287.8 ст. 287 ПК України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.
Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
З урахуванням приведених положень законодавства, позивач є суб'єктом з якого справляється земельний податок за користування земельною ділянкою.
Згідно з п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірного податкового повідомлення-рішення) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Стосовно посилання представника позивача на рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста», яким встановлено, що для земель промисловості, ставка такого податку дорівнює 0,75 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України, до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю). Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, а відтак і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.
Відповідно до п.12.4 ст.12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів, зокрема, належать встановлення ставок місцевих податків та зборів у межах ставок, визначених цим кодексом.
Законом України від 28.12.2014 № 71-УІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" передбачено, що місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно.
Дніпропетровська міська рада рішенням від 13.07.2016 №7/11 внесла зміни до рішення міської ради від 27.12.2010 № 5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста. Відповідно до вказаного рішення від 13.07.2016 №7/11, для земель промисловості ставка земельного податку дорівнює 0,75 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п. 1.3.3.6. рішення від 13.07.2016 №7/11). Вказане рішення, згідно з п. 2 набуває чинності з 01.08.2016.
Суд зазначає, що в матеріалах справи наявний державний акт на право користування землею 1982 року НОМЕР_2, виданий на право постійного користування Дослідному заводу полімерного машинобудування, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №51, з якого видно, що земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1, відноситься до категорії земель промисловості. Вказане також підтверджується застосованим у розрахунку земельного податку коефіцієнту Кф на рівні 1,2, що відповідає значенню для земель промисловості згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства аграрної політики України, Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 № 18/15/21/11.
Судом встановлено, що у випадку позивача мало місце застосування пункту п. 1.6 рішення міськради від 13.07.2016 №7/11, у відповідності до якого плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку, за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 1.3 - 1.5 цього додатка.
Проте, суд зазначає, що для розрахунку земельного податку ОСОБА_2 за земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1, має застосовуватися саме п.1.3.3.6. рішення від 13.07.2016 №7/11 та ставка земельного податку 0,75 %.
Із прийняттям Земельного кодексу України 25.10.2001 законодавцем було обмежено коло суб'єктів, які можуть набути право постійного користування, також законодавець наступним чином визначив долю землекористувачів, які вже набули це право, а саме згідно п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках.
У відповідності до п.2 Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (яка була чинною до 23.07.2013), раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.
У відповідності до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до раніше чинного законодавства.
Згідно з п.10 розд.VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
Як вказав Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.7. постанови від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», статтею 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". Однак ця норма не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002.
Аналогічна правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом України в постанові від 26.09.2011 у справі №6-14цс11, який вказав, що право користування земельною ділянкою не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, а зберігається за ним до приведення прав та обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.
Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.
Таким чином, документи, якими посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на право постійного користування землею), видані відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсними та залишаються чинними.
Таким чином, заявлені позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню судом.
Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України у разі якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. ст. 94, 122, 128, 159 - 163, 186, 254 КАС України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 26.12.2016 №5936-1303 (форми "Ф") задовольнити частково.
У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити повністю.
Стягнути з Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (і.к. НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 931 (дев'ятсот тридцять одна) грн. 21 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Царікова