Справа № 809/1148/17
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2017 р. Справа № 809/1148/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

суддя Остап'юк С.В.,

за участю секретаря Котик Д.М.,

представника позивача Струк В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Івано-Франківський ліспромкомбінат" до Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сколівське відділення Стрийської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

09.08.2017 Державне підприємство "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" (далі - позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (надалі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017.

18.08.2017 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправною та скасувати постанову про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017, зобов'язати державного виконавця винести постанову про знаття майна з розшуку.

22.08.2017 ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду до даної адміністративної справи залучено Сколівське відділення Стрийської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - третя особа) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно, в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», не перевіривши за місцезнаходженням позивача наявність транспортних засобів, оскаржуваною постановою оголосив в розшук транспортні засоби позивача. Вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанова про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017, та просить зобов'язати державного виконавця винести постанову про знаття майна з розшуку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимог підтримала, з мотивів викладених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, просила позов задовольнити. Крім того, суду пояснила, що позивач сплатив єдиний соціальний внесок в розмірі 238 954, 78 гривень.

Відповідач та третя особа своїх представників в судове засідання не направили.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, суд робить висновок, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, виходячи з таких мотивів.

16.03.2017 старшим державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №53589535 про стягнення з відповідач 340 028, 82 гривень боргу.

27.03.2017 постановою про арешт майна боржника за №53589535 начальника Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить позивачу.

06.07.2017 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про приєднання виконавчого провадження за ВП №53589535 до зведеного виконавчого провадження за №45496505. Загальна суму боргу у зведеному виконавчому провадженні позивача (боржника) становить 4 381 416, 05 гривень.

01.08.2017 постановою відповідача про розшук майна боржника за ВП №53589535 оголошено в розшук майно боржника - транспортні засоби: Урал, модель 375, лісовоз-Е, 1984 року випуску; Урал 43202, платформа-С, номер двигуна 640918; ГАЗ 66, фургон-С, номер двигуна 6606М222922; Урал 43202, платформа-С, номер двигуна 643248; ЗИЛ 431410, бортовий-С, номер двигуна 15711; ЗИЛ 131, платформа-С, номер двигуна 405329; Урал 375, самоскид-С, номер двигуна 057882; ГАЗ 3102, легковий седан-В, номер двигуна 057882. вказані транспортні засоби належать позивачу, згідно відомостей регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (пункт 1); звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (пункт 2); вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні (пункт 3); заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем (пункт 4); інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (пункт 5).

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Відповідно частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 2 статті 13 даного Закону арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

У відповідності до частини 4 даної статті Закону опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Таким чином, відповідно до норм статтей 13, 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцезнаходженням майна боржника.

Стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частини 1 статті 48 даного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина 2).

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 19-1 та 26-1 Закону України "Про теплопостачання" , статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" , та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки" , на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Таким чином, нормами статтей 10, 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що першочерговими заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Як встановив суд, згідно отриманої відповідачем відповіді на запит про номери рахунків, відкритих юридичними особами у позивача наявні рахунки у банківських установах, однак кошти на цих рахунках відсутні.

Стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначає особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи-підприємця.

Згідно частини 1 даної статті Закону виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Відповідно до частини 1 статті 53 зазначеного Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

У відповідності до частини 5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Суд встановив, що згідно отриманої відповідачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта у позивача (боржника) відсутнє нерухоме майно на праві власності.

Згідно частини 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно частини 3 цієї ж статті даного Закону у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання поліцією

Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку.

Враховуючи вищезазначене, суд робить висновок про дотримання відповідачем норм Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження, в тому числі щодо винесення постанови про розшук майна боржника за ВП №53589535.

Як наслідок, постанова про розшук майна боржника за ВП №53589535 від 01.08.2017, є правомірною.

За таких обставин, суд робить висновок, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017 та зобов'язання державного виконавця винести постанову про знаття майна з розшуку, є безпідставними.

Посилання позивача, на ту обставину, як підставу для задоволення позовних вимог, що виконавчі дії не здійснювалися державним виконавцем за місцезнаходженням позивача за його адресою, не обґрунтовує позовні вимоги, оскільки виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцезнаходженням майна боржника - юридичної особи, що йому належить на праві власності, яке державним виконавцем не виявлено.

Щодо посилань позивача про часткову сплату боргу в розмірі 238 954, 78 гривень, як на підставу для зняття майна з розшуку, суд зазначає, що в провадженні відповідача перебуває зведене виконавче провадження за яким суму боргу позивача (боржника) становить 4 381 416, 05 гривень.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Тому, часткова сплата боржником боргу в розмірі 238 954, 78 гривень не відповідає принципу співмірності заходів примусового виконання рішень для забезпечення повного виконання зведеного виконавчого провадження.

Крім того, суд зазначає, що позивач вважаючи порушеними відповідачем свої охоронювані права та інтереси звернувся до суду для їх захисту.

Однак, відповідно до положень частини 1 та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

В пункті першому частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом пункту першого частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-який публічно-правовий спір, а лише на той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно, статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Крім того, в статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Як наслідок, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обтяження в їх реалізації.

Частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права позивача у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Натомість, в адміністративному позові позивач не надає жодних пояснень в чому полягає порушення його суб'єктивних прав. Як наслідок, позивач не навів, а суд не встановив, порушення прав позивача у правовідносинах з приводу винесення постанови про розшук майна боржника.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що даний адміністративний позов є необґрунтований, а в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову Державного підприємства "Івано-Франківський ліспромкомбінат" до Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сколівське відділення Стрийської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про розшук майна боржника за №53589535 від 01.08.2017 та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Остап'юк С.В.

Постанова складена в повному обсязі 11.09.2017.