Справа № 825/1183/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/1183/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - Лутай Н.М.,

відповідача - Слєдовського М.С.,

представника ТОВ ''Білорусь'' - Кінебаса О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства науково-виробниче об'єднання "Чернігівеліткартопля" до Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовського Михайла Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Відділ Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю ''Білорусь'', ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство науково-виробниче об'єднання "Чернігівеліткартопля" (далі - ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля») звернулось до суду з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовського Михайла Станіславовича (далі - Приватний нотаріус) та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельних ділянок:

- від 07.02.2017 № 33736072, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, відповідно до договорів оренди, укладених між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Білорусь»;

- від 15.02.2017 № 33859876, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, відповідно до договорів оренди, укладених між ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ТОВ «Білорусь».

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2007 році позивачем з власниками вищевказаних земельних ділянок гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договори оренди земельних ділянок для сільськогосподарського використання з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. У подальшому, в порядку спадкування, право власності на спірні земельні ділянки перейшло до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_6

У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що між зазначеними вище спадкоємцями та ТОВ «Білорусь» було укладено договори оренди на земельні ділянки, які орендує ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля», відповідно до договорів 2007 року та які на даний час є чинними.

Враховуючи наведене вважає, що Приватним нотаріусом, всупереч вимог чинного законодавства України, зареєстровано право оренди земельних ділянок за ТОВ «Білорусь» на ті ж самі земельні ділянки, що орендує позивач. Зазначив, що відповідач наявність/відсутність суперечностей між заявленими правами та вже зареєстрованими правами на земельні ділянки не перевірив, чим допустив прийняття передчасного рішення. Також, спірні рішення не містять відомостей про підстави їх прийняття. Вказане свідчить про протиправність дій Приватного нотаріуса та наявність підстав для скасування винесених ним рішень.

В обґрунтування своєї позиції посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 29.09.2015№ 21-760а15.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав письмові пояснення та зазначив, що на час розгляду поданих ТОВ "Білорусь" заяв про державну реєстрацію прав на спірні земельні ділянки, підстави для відмови у такій реєстрації, визначені ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", були відсутні. Крім того, під час вчинення реєстраційних дій ним використані запити до бази даних про реєстрацію заяв та запитів, а також ТОВ «Білорусь» до заяв про реєстрацію права оренди були надані витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, Свідоцтва про право на спадщину та інші документи. Відомості про передачу спірних земельних ділянок в оренду тому чи іншому суб'єкту господарювання, зокрема і ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля», на момент здійснення Приватним нотаріусом реєстраційних дій, були відсутні.

Представник ТОВ "Білорусь" в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити та зазначив, що при поданні заяв про державну реєстрацію речових прав Приватному нотаріусу були надані всі необхідні документи, у яких відомості про обмеження у використанні земельних ділянок не зазначені та не зареєстровані. Оскільки інформація про реєстрацію прав на спірні земельні ділянки за іншими користувачами (орендарями) була відсутня, тому жодних перешкод для державної реєстрації прав за ТОВ "Білорусь" у відповідача не існувало.

Треті особи: Відділ Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_6 в судове засіданні не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав

ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля» є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27.12.1999 внесено відповідний запис. Основним видом діяльності підприємства є 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с. 24).

Судом встановлено, що 03.10.2007 між гр. ОСОБА_8 (орендодавець) та ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передав в оренду земельну ділянку для сільськогосподарського використання площею 2,9374 га, у тому числі рілля - 2,9374 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано в Городнянському районному відділі регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.11.2007 за № 43 (а.с. 15-17).

Також, 02.10.2007 між гр. ОСОБА_9 (орендодавець) та ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передав в оренду земельну ділянку для сільськогосподарського використання площею 2,77 га, у тому числі рілля - 2,77 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано в Городнянському районному відділі регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.02.2008 за № 27 (а.с. 20-22).

У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що право власності на вказані земельні ділянки, відповідно до свідоцтв про права на спадщину, перейшло до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_6

В подальшому, зазначеними особами було укладено договори оренди спірних земельних ділянок з ТОВ "Білорусь", які зареєстровані Приватним нотаріусом в Державному реєстрі прав, про що свідчить інформація, наявна у довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, інформаційних довідках про земельні ділянки (а.с. 13-14, 18-19, 88, 94).

Вважаючи дії Приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації прав оренди за договорами оренди, укладеним між ТОВ «Білорусь» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_6, протиправними, а рішення такими, що мають бути скасованими, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку діям Приватного нотаріуса щодо реєстрації договорів оренди землі ТОВ «Білорусь», суд зважає на наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Правовідносини, пов'язані з набуттям права оренди на земельні ділянки, укладенням договорів оренди землі та їх реєстрацією, регулюються Земельним кодексом України та Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна ТОВ «Білорусь» Приватний нотаріус, як державний реєстратор здійснював в лютому 2017 року відповідно до Закону № 1952-IV (в редакції станом на 20.12.2016), та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 1952-IV встановлено, що дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Згідно пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав, в тому числі, є гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною 2 цієї ж статті Закону № 1952-IV передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

До повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належить: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; 2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV).

Частиною 3 ст.10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі.

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону № 1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Частиною 1 ст. 18 Закону № 1952-IV, визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1952-IV визначено виключний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Статтею 202 Земельного кодексу України (у редакції на час укладення позивачем договорів оренди землі) передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Відтак, про факт здійснення державної реєстрації права оренди за договорами оренди землі, укладеними до 01.01.2013, відповідно до чинного на той час законодавства, може свідчити внесення всіх необхідних відомостей до Державного реєстру земель. Зокрема, такі відомості повинні міститися в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та обов'язково у Поземельній книзі, як складовій частині цього реєстру.

Частиною 1 ст. 1 Закону України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр», витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

З наведеного можна зробити висновок, що наявність запиту до відповідних органів та отримання інформації у вигляді довідки про наявність зареєстрованих прав у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, не є підставою для відмови у державній реєстрації прав, оскільки єдиним доказом, що підтверджує усі відомості про земельну ділянку є витяг з Державного земельного кадастру, який містить відомості, внесені до Поземельної книги. При цьому суд зазначає, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена (ч. 5 ст. 24 вказаного Закону).

З матеріалів справи вбачається, що документи, подані для проведення державної реєстрації ТОВ "Білорусь", дозволили державному реєстратору здійснити державну реєстрацію права оренди земельної ділянки без припущення, що вказані земельні ділянки можуть вже перебувати в оренді, що пов'язане з тим, що реєстрація права власності вищевказаних орендодавців відбулась після 2013 року.

Як свідчать матеріали реєстраційних справ, по кожній земельній ділянці Приватним нотаріусом було вчинено запити до бази даних про реєстрацію заяв та запитів, а також ТОВ «Білорусь» до заяв про реєстрацію права оренди було додано Витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, згідно інформації, наявної в цих джерелах, право власності на спірні земельні ділянки належить особам, з якими ТОВ «Білорусь» було укладено договори оренди, відомості про передачу земельної ділянки в оренду тому чи іншому суб'єкту господарювання, зокрема, ПрАТ НВО "Чернігівеліткартопля", відсутні (а.с. 86 зворот, 92, 101-106).

Таким чином, при проведенні державної реєстрації за ТОВ «Білорусь» права оренди на земельні ділянки відповідачем було встановлено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

У Державних реєстрах відсутні записи та відомості щодо укладених договорів оренди землі між ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля» та переліком фізичних осіб, власників земельних ділянок, а тому відсутні підстави вважати, що у зв'язку із прийняттям оспорюваних рішень Приватного нотаріуса виникла подвійна реєстрація права оренди на одні й ті ж земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

З огляду на це та враховуючи, що відповідачу було подано повний та належно оформлений пакет документів, який вимагається Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для вчинення відповідної реєстраційної дії, а також на відсутність визначених статтею 24 цього Закону вичерпних підстав для відмови в державній реєстрації прав оренди ТОВ «Білорусь», відсутні правові підстави для висновку про протиправність оспорюваних рішень.

Крім того, доводи позивача про те, що договори оренди землі, укладені ним в 2007 році, були належним чином зареєстровані спростовуються фактичними обставинами справи.

Зокрема, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що договори оренди земельних ділянок за наведеними вище кадастровими номерами, укладені між ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" та відповідними фізичними особами, не були зареєстровані належним чином відповідно до вимог, що містяться у пунктах 2.4. - 2.10, пунктах 3, 9.4, 12, 14 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 №174, чинного до 20.08.2012.

Так, данні про ці договори не було внесено до Поземельної книги, про що свідчать відповіді Відділу Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області надані на запити суду та ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля» від 28.08.2017 № 9-25-0.25-755/105-17 та від 23.08.2017 № 28-25-0.2-12834/2-17 (а.с. 61, 99-100). Відповідно до відомостей Відділу Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області договори оренди земельних ділянок за вказаними вище кадастровими номерами укладались ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" у 2007 році, але дані щодо відкриття розділу у Поземельних книгах відсутні. Права оренди на спірні земельні ділянки зареєстровані з ТОВ «Білорусь» та Поземельні книги на ці земельні ділянки відкриті вже після реєстрації прав ТОВ «Білорусь».

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (ч. 2 ст. 24 Закону № 3613-VI).

Сторонами не заперечується, що ТОВ «Білорусь» подано реєстратору повний та належно оформлений пакет документів, який вимагався Законом для вчинення відповідної реєстраційної дії, інформація Державних реєстрів дала змогу Приватному нотаріусу встановити відповідність заявлених третьою особою прав на земельні ділянки.

З огляду на це, а також законодавчу заборону відмовляти в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, у державного реєстратора не було правових підстав для такої відмови.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3613-VI речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Таким чином, випадки існування подвійної реєстрації прав оренди на земельні ділянки за різними орендарями можуть існувати тоді, коли первинна реєстрація права оренди земельних ділянок була проведена відповідно до норм чинного законодавства, але, незважаючи на існування вже зареєстрованих прав, державний реєстратор в силу різних обставин, приймає рішення про реєстрацію прав за іншим суб'єктом.

Враховуючи, що предметом дослідження у цій справі є виключно відповідність дій реєстратора вимогам закону щодо процедури реєстрації, суд вважає позовні вимоги ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля» необґрунтованими із наведених вище підстав.

Разом з тим, суд не надає правову оцінку порядку укладення та проведення реєстрації договорів оренди землі від 03.10.2007 та 02.10.2007, укладених між позивачем та ОСОБА_8, ОСОБА_9, оскільки це не стосується предмету спору, яким є самі рішення Приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 за ТОВ «Білорусь».

Посилання представника позивача на ту обставину, що відповідач не використовував під час здійснення реєстрації права оренди ТОВ «Білорусь» на вищевказані земельні ділянки дані із Державного земельного кадастру, оскільки внутрішній опис не містить таких документів, суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що Закон № 3613-VI не передбачає обов'язку реєстратора зберігати вказаний витяг в паперовому вигляді в реєстраційній справі.

Також, суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача щодо того, що оскаржувані рішення не містять відомостей про підстави їх прийняття, враховуючи таке.

Як вбачається з оскаржуваних рішень, вони прийняті на підставі заяв повноважного представника ТОВ «Білорусь» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та документів, поданих для проведення державної реєстрації прав (а.с. 87, 93). В свою чергу, відповідно до наданих відповідачем пояснень, вищевказані документи містили, в том числі, договори оренди з власниками зазначених вище земельних ділянок, які відповідно до ст. 27 Закону № 3613-VI можуть бути підставою для проведення Приватним нотаріусом реєстраційних дій. Оскільки, Закон № 3613-VI не визначає обов'язку щодо зберігання вказаних договорів в реєстраційній справі вони були повернуті відповідачем ТОВ «Білорусь», після перевірки їх на відповідність вимогам чинного законодавства України.

Щодо того, що в рішеннях від 07.02.2017 № 33736072 та від 15.02.2017 № 33859876 міститься посилання на Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703, який на момент реєстрації права оренди земельних ділянок втратив чинність, суд зазначає, що при складанні вказаних рішень виникла технічна описка, оскільки реєстр автоматизований та має загальний шаблон для проведення реєстраційних дій, однак зазначена обставина сама по собі не може бути підставою для скасування прийнятих Приватним нотаріусом рішень, за умови доведення наявними в матеріалах справи доказами правомірності його дій.

Також, суд вважає необґрунтованими посилання ПрАТ НВО «Чернігівеліткартопля» на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постановах від 22.09.2015 № 21-760а15 та від 15.11.2016 № 21-3030а16, враховуючи таке.

Як вбачається із вказаних постанов, Верховний Суд України посилався на необхідність застосування пунктів 8-1 ч. 2 ст. 9 Закону № 3613-VI відповідно до яких під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

При цьому, Верховний Суд України за наслідками аналізу вищенаведеної норми дійшов висновку, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов'язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Разом з тим, Закон № 3613-VI на час здійснення реєстраційної дії відповідачем та прийняття оспорюваних рішень викладений в новій редакції, згідно Закону України від 26.11.2015 № 834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до пунктів 3 та 4 ч. 3 ст. 10 Закону № 3613-VI (в редакції, що була чинною на час прийняття оспорюваного рішення) державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, лише у випадку відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Крім того, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з метою недопущення подвійної державної реєстрації прав законодавець фактично надав можливість державним реєстраторам здійснювати реєстрацію прав на земельні ділянки без вчинення запитів до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, а з використанням відомостей Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього. При цьому, відомості про реєстрацію речового права не земельну ділянку, в тому числі і ті, що виникли до 01 січня 2013 року, мають відображатися в Державному земельному кадастрі, куди переносились в автоматизованому порядку з Державного реєстру земель (у разі їх реєстрації) у відповідності до п. 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним в ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України вимогам.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Приватним нотаріусом виконано обов'язок щодо перевірки інформації про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав та за відсутності законодавчих підстав для відмови в державній реєстрації договорів оренди земельних ділянок за ТОВ «Білорусь», суд вважає, що приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.02.2017 № 33736072 та від 15.02.2017 № 33859876, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Приватному акціонерному товариству науково-виробниче об'єднання "Чернігівеліткартопля" - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна