Справа № 815/1207/17
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1207/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Федусика А.Г.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 30 від 14.02.2017 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулвся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України (далі - ГУ ДМС України в Одеській області, відповідач), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ № 30 від 14.02.2017 року про відмову в оформленні документів для віришення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому, безпідставно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ № 30 від 14.02.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

05.04.2016 року позивач отримав Повідомлення №167 від 01.04.2016р про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 63 від 01.04.2016 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду та постановою від 23.05.2016 року по справі 815/1691/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано наказ № 63 від 01.04.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.08.2016 року Одеський апеляційний адміністративний суд повернув апеляційну скаргу відповідачу. Рішення по справі набрало законної сили 15.08.2016 року.

23.02.2017 р. Позивач повторно отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 5/1 - 27 від 14.02.2017 року (а.с. 8-12) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 30 від 14.02.2017 року (а.с. 88).

Не погоджуючись із Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 30 від 14.02.2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 30 від 14.02.2017 року відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області вказується на те, що суд першої інстанції необгрунтував свій висновок жодними доказами про те, що побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань є реальними.

Колегія суддів погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів апеляційної інстанції, що в березні 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

05.04.2016 року позивач отримав Повідомлення №167 від 01.04.2016р про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 63 від 01.04.2016 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що Рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду та постановою від 23.05.2016 року по справі 815/1691/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано наказ № 63 від 01.04.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.08.2016 року Одеський апеляційний адміністративний суд повернув апеляційну скаргу відповідачу. Рішення по справі набрало законної сили 15.08.2016 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2016 року за судовою справою №815/1691/16 , через вступ його в законну силу, відповідачем було прийнято наказ №16 від 25 січня 2017 року про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись ч.8 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року та п.6.6 наказу МВС України від 07.09.2011 року №649.

23.02.2017 року позивач повторно отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 5/1 - 27 від 14.02.2017 року (а.с. 89-94) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 30 від 14.02.2017 року (а.с. 88).

З матеріалів справи вбачається, що в якості причини звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив про ускладнення соціально-політичної ситуації в регіоні проживання. Позивач стверджує, що не має змоги повернутися до країни свого громадянського походження (Іраку) через нестабільність та військові дії, що за його розумінням, створює загрозу його життю, а також через ймовірну можливість примусового рекрутування до лав збройних сил Іраку (протокол співбесіди від 14.02.2017 року, арк. 73-80).

Позивач стверджує, що у разі добровільного повернення до Іраку йому загрожуватиме примусова служба в армії та участь у бойових діях (протокол співбесіди від 14.02.2017 р., арк. 73-80).

Однак будь-яких доказів в підтвердження факту негайної мобілізації до армії після прибуття до ОСОБА_2 не надав, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI, не надав.

Відповідно до вимог Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Пунктом 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Колегією суддів встановлено, що докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при огляді ГУ ДМС України в Одеській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під значення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні ходження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або конання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Під час проведення анкетування від 29.03.2016 року позивач взагалі не вказав про побоювання бути рекрутованим до лав армії, лише під час протоколу співбесіди зазначив, що ймовірно його можуть призвати проходити строкову службу. За національним законодавством він зобов`язаний здійснювати захист власної країни від терористів.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що під час співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що ані він особисто, ані його найближчі родичі не отримували повісток для проходження військової служби (протокол співбесіди від 14.02.2017 р., арк. 73-80). Будь-яких підтверджень щодо примусового рекрутування до збройних сил з боку особи надано не було, тому, з урахуванням інформації по країні походження твердження позивача виглядають неправдоподібними.

Як встановлено колегією суддів в якості причини звернення позивач також зазначив військовий конфлікт на території Іраку як причина неможливості повернення до країни громадянської належності. У той же час, він не навів жодної аргументації (факту) чи усних твердження власних побоювань у разі повернення до Іраку, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. ОСОБА_1 не зміг надати чіткі та детальні пояснення, які б могли підтверджувати загрозу його життю у разі повернення до Іраку.

Дослідивши матеріали особової справи громадянина Іраку ОСОБА_1 стосовно оцінки його тверджень в контексті ситуації в країні його громадянської належності, інформації у відкритих Інтернет-джерелах, колегія суддів дійшла висновку про відсутність об`єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; причини ж, які позивач зазначав для отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як спостерігається з ІКП, інтенсивність військового конфлікту суттєво знизилася, підтверджуються тенденції до нейтралізації деструктивної діяльності терористичної організації "ІГІЛ" в країні громадянської належності заявника.

Поряд з цим, з матеріалів особової справи вбачається, що найближчі члени родини позивача, а саме: батько, матір, сестра, бабуся, тітки і дядьки наразі проживають на території Іраку та надсилають йому кошти на проживання в Україні (протокол співбесіди від 14.02.2017 р., арк.6, 9), що вказує на альтернативу внутрішнього переміщення у регіони, які не охоплені збройним конфліктом.

Крім цього, слід зазначити, що позивач взагалі не приховує того факту, що звернення за наданням захисту було здійснено через відсутність документів для легального перебування в Україні (арк. 10 протоколу співбесіди від 14.02.2017 року).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що основною метою звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області була необхідність легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті. Виїзд особи з країни громадянської належності був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до більш економічно-стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим ОСОБА_1 не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та допустив порушення норм матеріального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують правильність висновків суду.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів, беручи до уваги все вищезазначене, вважає, що відповідачем доведено правомірність наказу ГУ ДМС України в Одеській області №30 від 14.02.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнятий з урахуванням і дослідженням усіх обставин справи, відповідно до норм чинного законодавства. Отже у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права, кол5егія суддів приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції належить скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при винесенні рішення порушив норми матеріального права, тому відповідно до ст.202 КАС України постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 202, 205, 206 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 30 від 14.02.2017 року, зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв