Справа № 813/1736/17
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року справа № 813/1736/17

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Пельо О.М.,

відповідача Пирога І.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, першого заступника начальника Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області Пирога Ігоря Йосиповича про визнання звільнення неправомірним, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася з позовом, в якому просить:

- визнати неправильним звільнення позивача від 30.03.2017 року з посади головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області, у зв'язку із реорганізацією відповідно до п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»;

- визнати протиправним та скасувати наказ управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області від 30.03.2017 року №16-о;

- поновити позивача на роботі на посаді головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області;

- стягнути з Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- визнати незаконними дії першого заступника начальника Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області Пирога Ігоря Йосиповича, внаслідок яких неправильно звільнено позивача 30.03.2017 року з посади головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області, у зв'язку із реорганізацією відповідно до п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Посилається на те, що її звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» відбулося без згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, що суперечить вимогам ст.43 Кодексу Законів про працю України. Крім того, на порушення вимог ст.ст.42, 492 зазначеного Кодексу відповідачами не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки остання на утриманні має двох дітей та в сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком. З цих підстав вважає, що оскаржуваний наказ Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області та дії першого заступника начальника Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області Пирога Ігоря Йосиповича, прийняті та вчинені з порушенням норм чинного законодавства, якими чітко визначена процедура звільнення у разі реорганізації державного органу, у зв'язку із чим є протиправними та підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в обґрунтуваннях позовної заяви та наданих суду поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Від відповідачів надійшли письмові заперечення проти позову, в яких посилаються на те, що у зв'язку із реорганізацією шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області з управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області позивач була попереджена про зміну істотних умов державної служби та наступне вивільнення із займаної посади, згідно ст.ст.43, 87 Закону України «Про державну службу» та ст.ст.40, 492 Кодексу Законів про працю України.

Їй було запропоновано рівнозначну вакантну посаду для працевлаштування, від якої остання відмовилася. Крім того, звернули увагу, що на офіційному веб-сайті, відповідно до ст.ст.22, 23 Закону України «Про державну службу», Миколаївським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Львівської області було оприлюднено інформацію про проведення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби. Однак письмової заяви до конкурсної комісії про бажання взяти участь у конкурсі від позивача не надходило. Враховуючи вищенаведене, вважають, що при прийнятті спірного наказу відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі, реалізовуючи законодавчо визначені повноваження щодо звільнення позивача. А тому, на їх думку, заявлені позивачем вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

В судовому засіданні відповідачі проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні, посилалися на підстави, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву та наданих суду поясненнях.

Заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Суд встановив, що ОСОБА_4 з 15.07.2002 року працювала в управлінні ПФУ в Жидачівському районі Львівської області, зокрема з 03.02.2014 року по день звільнення - на посаді головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи.

Згідно додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 року «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» реорганізовано шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області з управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївському районі Львівської області та утворено нове - Миколаївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області.

Постановою правління ПФУ від 22.12.2016 року №29-1 затверджено Примірну структуру територіальних органів Пенсійного фонду України.

25.01.2017 року голова комісії з припинення управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області Л.Стасина повідомив письмовим листом №393/10-21 голову первинної професійної спілки працівників управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області О.Матуру про те, що всі працівники управління будуть повідомлені про вивільнення у зв'язку із реорганізацією.

На виконання вищезгаданих постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 року, постанови правління ПФУ від 22.12.2016 року №29 «Про примірні структури територіальних органів ПФУ», а також наказу головного управління ПФУ у Львівській області від 05.01.2017 року «Про заходи щодо припинення підпорядкованих управлінь Пенсійного фонду України у Львівській області, що реорганізуються», наказу управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області від 10.01.2017 року №1 «Про заходи щодо припинення діяльності управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області» - головою комісії з припинення управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області Л.Стасиною видано наказ від 26.01.2017 року №3-0 «Про наступне вивільнення працівників управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області». Відповідно до цього наказу, наказано головному спеціалісту по роботі з персоналом ОСОБА_7 попередити працівників управління про наступне вивільнення згідно ст.43 Закону України «Про державну службу», згідно списку, в якому, зокрема, є і позивач - ОСОБА_4

26.01.2017 року позивач ознайомлена з даним наказом, що підтверджується її особистим підписом.

Цього ж дня, 26.01.2017 року, головою комісії з припинення управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області Л.Стасиною надано позивачу для ознайомлення письмове попередження про вивільнення працівників у зв'язку із реорганізацією шляхом злиття управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області з управлінням ПФУ в Миколаївському районі Львівської області, яким попереджено про наступне вивільнення із займаної посади згідно ст.492 Кодексу Законів про працю України, свідченням чого є власноручний підпис ОСОБА_4

Начальником Миколаївського об'єднаного управління ПФУ Львівської області Максимович Н.Д. запропоновано позивачу рівнозначну вакантну посаду головного спеціаліста сектору по роботі з персоналом Миколаївського об'єднаного управління ПФУ Львівської області з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та повідомлено, зокрема, що у разі відмови від пропозиції - ОСОБА_4 підлягатиме звільненню за п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

30.03.2017 року позивач від даної пропозиції відмовилася, що підтверджується відповідним листом-повідомленням.

30.03.2017 року начальником управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області Пирогом І.Й. видано наказ №16-о, згідно якого звільнено ОСОБА_4 30.03.2017 року з посади головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи Управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області, у зв'язку із реорганізацією відповідно до п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Позивач вважає, що її звільнення відбулось усупереч визначеному законом порядку, а тому звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами ч.ч.1, 4 ст.43 Закону України «Про державну службу», підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

У відповідності до ч.3 ст.87 вищезазначеного Закону, звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Таким чином, необхідною умовою звільнення державного службовця у зв'язку із реорганізацією державного органу - є відсутність у штаті новоутвореного органу посади відповідно до кваліфікації державного службовця, на яку він може бути переведений або якщо він відмовляється від такого переведення.

Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Кваліфікація - це рівень підготовленості, майстерності, ступінь готовності до виконання праці за визначеною спеціальністю чи посадою, що визначається розрядом, класом чи іншими атестаційними категоріями.

Виходячи із системного аналізу положень ст.87 Закону України «Про державну службу» та визначення понять «посада» і «кваліфікація», суд приходить висновку, що наявність вільної посади у структурі державного органу, який утворюється внаслідок реорганізації державного органу, не є достатньою підставою для переведення на неї державного службовця, посада якого скорочується. Визначальне значення при переведенні державного службовця має його кваліфікація і її відповідність посаді, яка є вільною.

Що ж стосується процедури вивільнення, то згідно ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Так, порядок вивільнення працівників передбачено ст.492 КЗпП України, відповідно до ч.ч.1-3 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», ч.3 ст.492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.05.2016 року у справі №6-3048цс15, яка відповідно до положень ст.2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою до застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення.

Аналіз змісту постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 року дає підстави вважати, що в даному випадку мала місце реорганізація державного органу, яка виразилась шляхом приєднання однієї юридичної особи публічного права до іншої. При цьому, виконання функції управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області покладено на новоутворений територіальний орган - Миколаївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області. А тому, з метою встановлення факту виконання відповідачами законодавчо визначеного обов'язку щодо переведення позивача на іншу посаду відповідно до її кваліфікації, суд витребував штатні розписи реорганізованих та новоутвореного управлінь, а також порівняльну таблицю визначення переважного права залишення на роботі головних спеціалістів управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області, та встановив наступне.

Згідно штатного розпису Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на 2017 рік, утвореного в результаті злиття двох вищезгаданих управлінь, затверджено штат у кількості 76 штатних одиниць, що на 20 одиниць менше ніж передбачено штатними розписами управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області на 2017 рік та управління ПФУ в Миколаївському районі Львівської області на 2017 рік.

У зазначеному штатному розписі передбачено наявність сектору по роботі з персоналом - новий відділ, який складається з 3 штатних одиниць, з яких 1 посада - завідувач сектору, 2 - головних спеціалісти.

Враховуючи наявність у ОСОБА_4 переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що передбачене ст.42 КЗпП України, їй було запропоновано рівнозначну вакантну посаду головного спеціаліста сектору по роботі з персоналом. Однак позивач від такої відмовилась.

Окрім того, суд встановив, що станом на 31.03.2017 року в Миколаївському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Львівської області були вакантними ще 7 посад, а саме: заступник начальника відділу з питань призначення та перерахунку пенсій в Миколаївському районі, завідувач сектору обслуговування громадян м. Новий Розділ, заступник начальника відділу обслуговування громадян в Миколаївському районі, завідувач сектору з питань призначення та перерахунку пенсій м. Новий Розділ, завідувач сектору обліку платежів до пенсійної системи фінансово-економічного відділу, завідувач сектору по роботі з персоналом, заступник начальника адміністративно-господарського відділу.

Водночас, суд звертає увагу, що вищеназвані посади є вищими, згідно штатної структури Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, ніж посада, яку займала позивач в управлінні ПФУ в Жидачівському районі Львівської області - головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи.

За приписами ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Такими чином, позивачу могла бути запропонована лише та посада, на яку вона могла бути переведена без проведення конкурсу, що і було зроблено відповідачами.

Щодо посилань позивача на те, що її звільнення відбулося без згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, що суперечить вимогам ст.43 Кодексу Законів про працю України, суд враховує таке.

Так, як вже зазначалось вище, Кабінетом Міністрів України, який є вищим органом у системі органів виконавчої влади, прийнято постанову від 21.12.2016 №988 «Деякі питання функціонування територіальних органі Пенсійного фонду України». Відповідно до цієї постанови було, зокрема, реорганізовано шляхом злиття територіальні органи Пенсійного фонду.

Згідно ст.80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Припинення юридичної особи здійснюється за рішенням власника (власників), засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу, за судовим рішенням або за рішенням органу державної влади.

На підставі вищевказаного слід дійти висновку, що відбулось припинення юридичної особи за рішенням органу державної влади, а не за рішенням власника (засновника) юридичної особи, як-то вважає позивач.

Припинення існування юридичної особи відбувається при таких формах реорганізації, як приєднання, поділ, злиття.

Продовження існування юридичної особи в новому статусі відбувається при таких формах реорганізації, як виділення та перетворення.

Отже, з урахуванням вищевказаного, було припинено такі юридичні особи, як: управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області, управління ПФУ в Миколаївському районі Львівської області та утворено нову юридичну особу - Миколаївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області, запис щодо якої було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31.03.2017 року.

Разом з тим, у ч.4 постанови №988 внесено зміну в додаток 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85 «Деякі питання граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», замінивши у позиції «Пенсійний фонд України» цифри « 31802» і « 30580» відповідно цифрами «29906» і « 28758».

Тобто, відповідно до постанови Кабінет Міністрів України, відбулося скорочення граничної кількості працівників Пенсійного фонду України на 1896 осіб в цілому, що спричинило скорочення чисельності працівників при об'єднанні управлінь.

З огляду на наведене, суд враховує, що під час припинення юридичної особи голови ліквідаційних комісій відповідних управлінь, виконували рішення органу державної влади (постанова №988). Натомість, стаття 43 КЗпП України, на яку посилається позивач, регламентує розірвання трудового договору за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), по-перше, якщо це здійснюється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, по-друге, якщо таке розірвання проводиться з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, доводи позивача стосовно незаконного звільнення її з посади відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації є безпідставними, оскільки звільнення відбувалось не за ініціативою власника, а на виконання рішення органу державної влади, під час якого вивільненню підлягали всі працівники даних управлінь. Більше того, у спірному наказі від 30.03.2017 року №16-о підставою для звільнення зазначено п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а не п.п.1-5, 7 ст.40 чи п.п.2, 3 ст.41 КЗпП України.

В той же час, матеріали справи містять докази того, що голова комісії з припинення управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області все ж таки звертався з письмовим листом №393/10-21 від 25.01.2017 року до голови первинної професійної спілки працівників управління ПФУ в Жидачівському районі Львівської області О.Матури, згідно якого всі працівники управління будуть повідомлені про вивільнення у зв'язку із реорганізацією. Вказаний лист, як встановив суд у судовому засіданні, вручено голові профспілки в управлінні ПФУ в Жидачівському районі Львівської області (вул. Яр.Мудрого, 8, м. Жидачів, Львівська область), так як останній та голова комісії з припинення управління працювали в одному робочому кабінеті.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов таких висновків: відповідачами дотримано визначену ст.43 Закону України «Про державну службу» процедуру повідомлення позивача про зміну істотних умов державної служби, як і дотримано процедуру вивільнення державних службовців та в силу вимог ст.492 КЗпП України позивача персонально за два місяці попереджено про наступне вивільнення; при вивільненні працівників управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області відповідачами враховано наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, що передбачене приписами ст.42 КЗпП України, та з урахуванням її кваліфікації, запропоновано рівноцінну вакантну посаду головного спеціаліста сектору по роботі з персоналом Миколаївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, від якої вона відмовилася, а тому вимоги ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» не порушені.

Вказане дає підстави вважати, що відповідачі у спірній ситуації діяли правомірно та мали достатньо правових підстав для звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Доказів або пояснень, які б надали суду можливість встановити протилежне, представником позивача не надано.

Беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та встановлені на їх підставі обставини справи, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області від 30.03.2017 року №16-о «Про звільнення» є таким, що прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі і Законом України «Про державну службу» та Кодексом Законів про працю України. Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатися підставами для його скасування.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для визнання неправильним звільнення позивача, визнання незаконними дій внаслідок неправильного звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу від 30.03.2017 року №16-о «Про звільнення», вимоги щодо поновлення ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста з організаційно-інформаційної роботи управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, отже, як наслідок, не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На виконання цих вимог відповідачі виконали покладений на них ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок, а саме довели належними та допустимими доказами правомірність звільнення позивача.

Водночас, докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідачів.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до Миколаївського об'єднаного управління ПФУ Львівської області, першого заступника начальника Миколаївського об'єднаного управління ПФУ Львівської області Пирога І.Й. про визнання звільнення неправомірним, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - слід відмовити.

Щодо судового збору, то відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

у задоволенні позову - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту постанови складено в одному примірнику 08.09.2017 року.