Справа № 415/4379/17
Суддя: Коваленко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/4379/17
Провадження №2-а/415/173/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю:секретаря судового засідання Данько Л.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Полонської Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про зобов'язання призначити щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з моменту звернення, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_2, з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про зобов'язання призначити щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з моменту звернення.

В обґрунтування позову зазначила, що з 10 вересня 2014 року вона зареєстрована як внутрішньо-переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1. З 05.12.2012 по теперішній час працює в Луганському державному університеті внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка. 14.11.2014 року позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради з заявою про призначення адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в якій помилково зазначила, що вона не працює, оскільки на той момент ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка, де вона працювала, був в стадії передислокації, були чутки, що вищезазначений університет взагалі буде ліквідовано. Після цього позивач неодноразово зверталась до відповідача як в усній, так і в письмові формі, щодо поновлення їй вищезазначених виплат з дня її припинення, тобто з 14.03.2015 року та перерахування (дорахування) вищезазначених виплат за період з 14.11.2015 по 13.03.2015 року. 20.01.2017 року позивач отримала відповідь від відповідача, в якій зазначалось, що не має підстав для перерахунку їй щомісячної допомоги, а з приводу призначення (надання) цієї допомоги було вказано, що її призначення припинено з 14.03.2015 року. 27 січня 2017 року позивач знову звернулась на адресу відповідача з клопотанням про те щоб відновити призначення відповідних виплат ОСОБА_2 вже як працевлаштованій особі та перерахувати невиплачену адресну допомогу (соціальну виплату) за період з 14.01.2015 року по теперішній час (в тому числі за період виплати допомоги зменшеної на 50%, а саме з 14.01.2015 по 13.03.2015) як таку, що була помилково невиплачена. 17.02.2017 року на адресу позивача надійшов лист-відповідь від відповідача, в якому зазначено, що враховуючи відсутність в діючому законодавстві механізму зміни категорії для працездатних осіб та неповідомлення позивачем у встановлений строк про факт працевлаштування, підстави для призначення грошової допомоги у неї відсутні. На підставі викладеного позивач змушена звернутись до суду.

Від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких відповідач зазначив, що ОСОБА_2, зареєстрована в м. Луганську, довідка від 14.11.2014 №924000437. На підставі наданої заяви ОСОБА_2 була призначена грошова допомога відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 505 (далі - Порядок), а саме: сину ОСОБА_2, ОСОБА_5, з 14.11.2014 по 13.05.2015 - 884,00 грн. щомісячно;з 14.05.2015 по 13.11.2015 - 884,00 грн. щомісячно; з 11.01.2016 по 10.07.2016 - 884,00 грн. щомісячно; з 11.07.2016 по 10.01.2017 - 884,00 грн. щомісячно. ОСОБА_2, як працездатній особі, з 14.11.2014 по 13.01.2015 - 442,00 грн. щомісячно; з 14.01.2015 по 13.03.2015 - 221,00 грн. щомісячно; з 14.03.2015 припинено, як не працевлаштованій на підставі п. 7 Порядку. Тому, на підставі п.7 та абз. 3 п.12 Порядку № 505 при повторному зверненні позивач втратив право на призначення адресної допомоги, навіть за умов подальшого працевлаштування. В заяві від 14.11.2014 про призначення грошової допомоги ОСОБА_2 вказала що не працює. Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи Позивача інформація, яка міститься в довідці «Індивідуальні відомості про застраховану особу», не підтверджує факту працевлаштування ОСОБА_2 у період з 14.11.2014 по 13.03.2015. Виходячи з вище наведеного, Позивач не має права на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, з підстав зазначених в позовній заяві, в усній формі уточнила позовні вимоги, просила зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради призначити їй щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово- комунальних послуг, з 02.02.2017 року.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.11.2014 р. №924000437 та №437 від 30.08.2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа.

За заявою позивача їй була призначена грошова допомога відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 505 (далі - Порядок), а саме: сину ОСОБА_2, ОСОБА_5, з 14.11.2014 по 13.05.2015 - 884,00 грн. щомісячно; з 14.05.2015 по 13.11.2015 - 884,00 грн. щомісячно; з 11.01.2016 по 10.07.2016 - 884,00 грн. щомісячно; з 11.07.2016 по 10.01.2017 - 884,00 грн. щомісячно та ОСОБА_2, як працездатній особі, з 14.11.2014 по 13.01.2015 - 442,00 грн. щомісячно; з 14.01.2015 по 13.03.2015 - 221,00 грн. щомісячно і з 14.03.2015 припинено, як не працевлаштованій на підставі п. 7 Порядку.

В ході судового розгляду перелічені обставини були визнані сторонами, суд не має підстав для сумнівів у добровільності визнання цих обставин сторонами та їх достовірності, а тому ці обставини окремо перед судом не доказуються.

Крім того, зазначене підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами справи №608130 заведеної Управління праці та соціального захисту населення щодо ОСОБА_2.

Отже, підставою для припинення адресної допомоги було, те що в установлений строк позивач не працевлаштувалася.

В судовому засіданні позивач пояснила, що на час звернення до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради з заявою про призначення адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вона не знала чи є вона працевлаштованою, оскільки на той момент Луганський Державний Університет внутрішніх справ імені Е.О.Дідоренка, де вона працювала, був в стадії передислокації, були чутки, що вищезазначений університет взагалі буде ліквідовано, тому довідку з місця роботи вона не могла надати, тому і написала в заяві, що не працює. Після того, як Луганський Державний Університет внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка переїхав в м. Суми, а потім і в м. Сєверодонецьк з необхідною документацією та печаткою, у неї виявилася можливість взяти довідку з місця роботи, які і були надані до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради. Проте їй відмовляли з посиланням на п. 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 505. Також позивач зазначила, що не зверталась за призначенцям допомоги з моменту припинення 14.03.2015 року, оскільки вона коли звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради у 2016 році після того як Луганський Державний Університет внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка переїхав в м. Суми і вона стала там працювати дистанційно, їй відповіли, що оскільки установа знаходиться у Сумах їй необхідно там оформлювати адресну допомогу, а позивач на той час розлучилась и залишилась з дитиною сама, коштів не вистачало, приходилось знімати житло, отже кудись їхати у неї не було можливості. Проте, як тільки Луганський Державний Університет внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка переїхав до м. Сєверодонецька вона звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради.

В судовому засіданні позивач вимоги уточнила і просила зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради призначити їй щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово- комунальних послуг з 02.02.2017 року, це коли вона звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради і лист з її заявою надійшов на адресу установи, що підтверджується відміткою вхідної кореспонденції на її заяві від 27.02.2017 року.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач 19.01.2016 року звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради з проханням роз'яснити підстави відмови поновити їй виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вже як працевлаштованій особі.

Листом від 20.01.2017 року №507 Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради їй було повідомлено, що оскільки згідно заяви від 14.11.2014 року про призначення щомісячної адресної допомоги ОСОБА_2 зазначила що не працюєте, їй як працездатній особі з 14.11.2014 по 13.01.2015 було призначено допомогу у розмірі - 442,00 грн. щомісячно; з 14.01.2015 по 13.03.2015 - 221,00 грн. щомісячно; з 14.03.2015 припинено, як не працевлаштованій на підставі п. 7 Порядку. Згідно із п.7 Порядку, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку, які не працевлаштувалися, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Позивач знов звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради із заявою від 27.01.2017 року, додавши до неї довідку Луганського Державного Університету внутрішніх справ імені Е.О.Дідоренка від 27.01.2017 року №90. Вказана заява з довідкою були надіслані поштою та отримані відповідачем 02.02.2017 року згідно відмітки про вхідну кореспонденцію.

Згідно вказаної заяви позивач просила відновити призначення відповідних виплат ОСОБА_2 вже як працевлаштованій особі та перерахувати невиплачену адресну допомогу (соціальну виплату) за період з 14.01.2015 року по теперішній час (в тому числі за період виплати допомоги зменшеної на 50%, а саме з 14.01.2015 по 13.03.2015) , посилаючись на те, що вона є працевлаштованою особою згідно довідки Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка від 27.01.2017 року №90.

Як вбачається з копії довідки від 27.01.2017 року №90 виданої Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка, майор поліції ОСОБА_2 дійсно працює в Луганському державному університеті внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка з 05.12.2012 року по теперішній час. З 14.11.2014 по 13.03.2015 перебувала на посаді інспектора відділу режимно-секретного та документального забезпечення ЛДУВС ім. Е.О.Дідоренка.

Листом від 16.02.2017 року №1392 Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради їй було повідомлено, що 14.11.2014 позивач звернулась до УПСЗН з заявою про надання грошової допомоги, в якій зазначила, що не працевлаштована. З огляду на зазначене допомога була призначена як працездатній особі, яка не працює. Зміна категорії «працездатна особа, яка не працює» на «працездатна особа, яка працевлаштована», після припинення виплати допомоги відповідно до п. 7 Порядку, не передбачена.

Також, позивач ще раз 11.07.2017 року зверталася із заявою про призначення виплат щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 19.01.2017 року.

Листом від 01.08.2017 року №6897 Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради їй було повідомлено, що необхідні роз'яснення по питанню припинення надання вказаної допомоги були надані в Листі від 20.01.2017 року №507.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Перевіряючи вказані висновки відповідача на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі-Закон № 1706-VII) встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

За приписами ст. 2 зазначеного Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Відповідно до ч.1 ст. 4 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» , факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 затверджено Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Цей Порядок визначає механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 505, грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Згідно з п. 3 зазначеного Порядку грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї (далі - уповноважений представник сім'ї) у таких розмірах:

для непрацездатних осіб (пенсіонери, діти) - 884 гривні на одну особу (члена сім'ї);

для інвалідів - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність;

для працездатних осіб - 442 гривні на одну особу (члена сім'ї).

Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2 400 гривень.

Якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, відбулися зміни, розмір грошової допомоги перераховується з місяця, наступного за місяцем виникнення таких змін, за заявою уповноваженого представника сім'ї або інформацією компетентного органу.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки всіх членів сім'ї про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога на наступний строк не призначається.

Відповідно до пункт 7 Порядку № 505 (в редакції чинній на час виникнення спірних правловідносин), якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за інвалідами I групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, або інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції чи населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що держава бере на себе обов'язок по наданню грошової допомоги особам, які переміщуються, якому кореспондує обов'язок останніх протягом двох місяців з дня призначення такої допомоги працевлаштуватися, крім випадків, якщо допомога призначається непрацездатній особі. У випадку відсутності факту працевлаштування протягом двох місяців допомога має бути зменшена на 50 відсотків на два місяці, після чого припинена.

Крім того, підстави для припинення виплати грошової допомоги визначаються також пунктом 12 Порядку № 505, згідно якого виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: подання уповноваженим представником сім'ї заяви про припинення виплати грошової допомоги; надання інформації державної служби зайнятості про те, що працездатні члени сім'ї протягом двох місяців не працевлаштувалися за сприянням державної служби зайнятості або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють; зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи; виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

Вищезазначені норми містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати грошової допомоги призначеної відповідно до Порядку.

Суд також зазначає, що вищезазначеним Порядком не заборонено звертатись позивачу з заявою саме про призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, після того, як вона вже отримувала її та підстав для відмови у призначені такої допомоги не має.

Таким чином, аналіз вищезазначених норм свідчить, що грошова допомога у разі її припинення відповідно до пункту 7 цього Порядку № 505 не призначається лише на наступний строк, тобто чергові шість місяців. Положення Порядку № 505 не містять норми, яка б у подібних правовідносинах назавжди позбавляла права особу працездатного віку, яка працевлаштувалась та як і раніше має статус внутрішньо переміщеної особи на отримання грошової допомоги. Чинним законодавством не встановлено чіткої заборони на признання такої допомоги особі в подальшому.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

Так, Конституційний суд України у своєму Рішенні 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначив, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 3 Порядку № 505, для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки всіх членів сім'ї про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Отже, зазначеним Порядком відокремлено поняття, підстави та порядок призначення грошової допомоги, призначення допомоги на наступний шестимісячний строк та поновлення раніше припинених виплат.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось позивачем в ході розгляду справи, що при звернення у 2014 році до відповідача, вона зазначила себе як непрацюючу особу, проте в подальшому з'ясувавши, що її установа продовжує свою роботу на території підконтрольній органам влади України вона звернулася вже як працююча особа із заявою про поновлення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вже як працюючій особі.

Згідно послужного списку від 04.09.2017 року №728, виданого Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка, ОСОБА_2 дійсно безперервно працює в Луганському державному університеті внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка з 01.11.2008 року по теперішній час.

Дослідивши зміст заяви від 27.01.2017 року (вхідний 02.02.2017 р. №1801) позивач просила :

1.відновити призначення відповідних виплат ОСОБА_2 вже як працевлаштованій особі;

2.перерахувати невиплачену адресну допомогу (соціальну виплату) за період з 14.01.2015 року по теперішній час (в тому числі за період виплати допомоги зменшеної на 50%, а саме з 14.01.2015 по 13.03.2015) , посилаючись на те, що вона є працевлаштованою особою згідно довідки Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка від 27.01.2017 року №90.

Суд приходить до висновку, що цією заявою позивач просить саме призначити їй адресну допомогу вже як працевлаштованій особі. Щодо зазначення позивачем про перерахунок адресної допомоги, після того як вона дізналася, що її установа продовжує працювати і вона є працюючою, суд вважає, що оскільки, відповідачу не було відомо, як і самому позивачу, що на час звернення до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради, що позивач перебувала у трудових відносинах з Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Е.О.Дідоренка, відповідач мав право, якщо вважав другу вимогу неправомірною відмовити.

Проте, на думку суду, відповідач безпідставно відмовив у призначенні адресної допомоги позивачу як внутрішньо переміщеній особі з моменту звернення з вказаною заявою, оскільки остання є працевлаштованою внутрішньо переміщеною особою, надала докази цього та згідно вимог чинного законодавства має право на отримання вказаної допомоги.

Крім того, судовим розглядом було встановлено, що адресна допомога була припинена позивачу з 14.03.2015 року, а позивач звернулась із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вже як працевлаштованій особі 02.02.2017 року, тобто після спливу шестимісячного строку передбаченого Порядком № 505.

Згідно з пп. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведених приписів відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатньо доказів правомірності своїх дій щодо не призначення позивачу з моменту звернення із заявою 02.02.2017 року щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Суд зазначає, що відповідно до приписів ч.2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 94 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 69-71, 158-163, 171-2, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про зобов'язання призначити щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з моменту звернення - задовольнити.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради ( , вул. Малиновського, 22а, м. Лисичанськ, Луганська область, 93100) призначити ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з дня звернення за її призначенням - з 02 лютого 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради () на користь ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 640 ( шістсот сорок) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 11 вересня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко