Справа № 815/2002/17
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2002/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Джабурії О.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017р. №42-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Афганістану, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017р. №42-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2017р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не надано належної оцінки інформації про країні походження позивача, яка підтверджує об'єктивність його побоювань повернення до Афганістану.

Також, апелянт посилається на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання. У випадку повернення ОСОБА_1 до країни походження йому загрожуватиме реальна небезпека, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, уродженцем та мешканцем м. Кабул. За національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - дарі, неодружений, дітей не має, має середню освіту.

24.06.2016р. позивач вибув з Афганістану авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Одеса (Україна). На території м. Дубай (ОАЕ) перебував транзитом протягом 12 годин. Державний кордон України перетнув легально 25.06.2016р. на підставі паспортного документу, дійсного до 15.03.2020р., та одноразової візи, дійсної до 10.09.2016р., яка була отримана в Посольстві України в Республіці Пакистан, м. Ісламабад. Місцем перетину кордону є міжнародний аеропорт Одеса.

05.09.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що в Афганістані його хочуть вбити, у зв'язку з чим він не може там проживати. Зокрема, заявник повідомив, що він футболіст та коли перебував на стадіоні «Алмаз» невідомі люди напали на нього і побили. Після цього він два тижні перебував на лікуванні у лікарні в м.Кабул та на його телефон неодноразово поступали телефонні дзвінки з погрозами вбивства. З приводу цього він неодноразово звертався у поліцію, однак там йому не допомогли.

Також, ОСОБА_1 зазначив, що проживання в Афганістані є небезпечним, всюди терористи, немає можливості ні працювати, ні жити, ні прогодувати себе та рідну матір.

За результатами розгляду особової справи заявника №2016ОD0154 ГУ ДМС в Одеській області 20.01.2017р. дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказаний висновок обґрунтовано наявністю суттєвих розбіжностей та протиріч у наданій заявником інформації, які вказують на неправдоподібність такої інформації щодо переслідування його в країні громадянської належності. За матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Управлінням, також, враховано, що: двоє братів заявника наразі працюють у м. Кабул, сестра здобуває освіту в навчальному закладі на території Афганістану; проживаючи в АДРЕСА_1 не зазнавав жодних утисків, переслідувань, фізичного насильства, насильницького викрадення, тортур, тощо.

У зв'язку з цим, ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС із заявою щодо визнання біженцем обґрунтовується виключно необхідністю документування та легального проживання на території України. Враховано, що у випадку повернення до м. Кабул ОСОБА_3 буде мати доступ до житла та до базових комунікацій, так як його близькі родичі мають власний приватний будинок.

31.01.2017р. ДМС України прийнято рішення №42-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявника умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

10.03.2017р. позивачу направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 31.01.2017р. №42-17 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд врахував те, що всі найближчі родичі ОСОБА_1 залишились проживати у м. Кабул, де на даний час відсутні будь-які загрози їх життю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою щодо отримання захисту ОСОБА_1, в обґрунтування неможливості повернення до Афганістану, зазначав про наявність загрози його життю зі сторони невстановлених осіб, пов'язаної із сутичками під час футбольної гри. Однак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що особиста неприязнь між людьми не може трактуватись як підстава для визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В ході судового розгляду не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань. Позивач не заперечує, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, найближчі родичі ОСОБА_1 на даний час проживають в Афганістані в м. Кабул і інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.

Факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки надана позивачем інформація по країні його походження є дещо застарілою та такою, що існувала в Афганістані до залишення позивачем території вказаної держави.

Аналіз матеріалів особової справи позивача, з урахуванням інформації по країні походження свідчить, що основною проблемою в Афганістані залишається небезпека в деяких віддалених районах країни. Афганською армією та поліцією проведено ряд активних операцій проти бойовиків «Талібану» в провінціях Нангархар, Тахар, Кундуз, Фаряб, Сарі-пуль, Урузган та Логар. Радикальні ісламські угрупування «Талібан» час від часу вчиняють теракти та напади на окремих категорій осіб, зокрема, на чиновників різних рангів, поліцейських та військовослужбовців, а також командирів служби безпеки та працівників міжнародних гуманітарних організацій. Основними об'єктами для нападу вважаються особи, які пов'язані або надають допомогу уряду та міжнародним співтовариствам, в тому числі міжнародним збройним силам, журналісти та інші працівники ЗМІ, цивільні особи, які підозрюються у наданні підтримки антиурядовим формуванням, представники релігійних меншин та особи, які підозрюються в порушенні законів шаріату. Водночас, як зазначалось вище, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що відповідно позбавляє підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.

Також, колегія суддів враховує локальний характер конфліктів на території Афганістану та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки в рамках даного адміністративного позову не порушується питання про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України. Оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак така відмова не позбавляє позивача права залишитися на території України, якщо він має для цього інші законі підстави.

При розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 06.09.2017р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Джабурія О.В.

Шляхтицький О.І.