Справа № 820/1802/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

31 серпня 2017 р. Справа № 820/1802/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської установи виконання покарань №27 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд:

- визнати дії Харківської установи виконання покарань № 27, які виражені в поміщенні позивача до камери №402, створенні неналежних побутових умов та утриманні позивача більше ніж півроку з порушенням чинних норм і стандартів, у тому числі міжнародних - незаконними;

- притягнути винних осіб до відповідальності та зобов'язати усунути порушення, вказані вище.

Суд зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2016 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської установи виконання покарань № 27 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2016р. по справі №820/1802/16 скасовано; справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської установи виконання покарань №27 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи зі стадії відкриття провадження у справі.

Судом на виконання ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2016 року відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним вище позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 23.09.2015 року вона незаконно утримується у камері № 402 Харківської установи виконання покарань №27, яка є карцерним приміщенням та не відповідає нормам матеріально-побутового забезпечення, що висуваються до одиночних камер для тривалого утримання. При цьому, такі умови тримання є неналежними для тримання позивачки і негативно впливають на її фізичне здоров'я та психо-емоційний стан. Також позивачем вказано, що в даному випадку Харківська установа виконання покарань №27 є органом виконавчої влади, на який покладені владні повноваження (управлінські функції) по утриманню осіб, ув'язнених під вартою або таких, що відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

В ході судового розгляду справи позивачем також було направлено на адресу суду заяву, в якій вказано, що позовні вимоги вона повністю підтримує та просить визнати дії Харківської установи виконання покарань №27, триваючі з 23.09.2015 року по теперішній час (час надходження до суду заяви 04.04.2017 року) - незаконними, а умови її тримання, які мали місце з 23.09.2015 року в камері №402, неналежними. При цьому, вказано, що в частині вимог про спонукання Харківської установи виконання покарань №27 перевести її в іншу камеру (з належними умовами тримання), позивач просить суд в рішенні зазначити судження відносно того, що необхідність такого спонукання мала місце, але відпала не у зв'язку з волевиявленням та активними діями Харківської установи виконання покарань №27, а з незалежних від них обставин.

Представник відповідача у наданих до суду письмових запереченнях та додаткових поясненнях до заперечень проти заявленого позову заперечував та зазначив, що переведення ОСОБА_1 до камери №402 відбулося після отримання установою витягу з вироку суду та з урахуванням норм діючого законодавства, що регулюють діяльність Харківської установи виконання покарань № 27. Отже, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, утримується під вартою та знаходиться в Харківській установі виконання покарань №27. При цьому, суд зазначає, що позивачем у останніх направлених до суду документах було повідомлено про прийняття Апеляційним судом Харківської області рішення від 22.03.2017 року та зміни статусу позивача, у зв'язку з чим повідомлення про дату, час та місце судового розгляду позивач просила здійснити через її представника із зазначенням його адреси. Про дату, час та місце судового розгляду справи позивач повідомлена судом належним чином, в порядку передбаченому ст. ст. 33-35 КАС України, копія заперечень на позов також була направлена позивачу.

Представник відповідача в судове засідання прибув, через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечує.

За таких обставин та відповідно до положень ст. 41, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, на основі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про попереднє ув'язнення" попереднє ув'язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Порядок попереднього ув'язнення визначається цим Законом та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув'язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Статтею 6 Закону України "Про попереднє ув'язнення" визначено, що особи, які перебувають у місцях попереднього ув'язнення, мають обов'язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Не допускається надання будь-яких пільг чи переваг особам, які перебувають у місцях попереднього ув'язнення, залежно від їх расової, національної приналежності, ставлення до релігії, майнового стану, політичних поглядів та минулих заслуг.

Суд зазначає, що наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 №460/5 відповідно до статті 7 Закону України "Про попереднє ув'язнення", частини третьої статті 18 Кримінально-виконавчого кодексу України та з метою удосконалення окремих норм, що регламентують порядок і умови тримання осіб, які тримаються під вартою, і засуджених у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктами 1.1 та 1.2 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено, що ці Правила відповідно до Кримінального процесуального та Кримінально-виконавчого кодексів України, Закону України "Про попереднє ув'язнення" регулюють порядок і умови тримання у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, і окремих категорій засуджених до позбавлення волі.

Ці Правила обов'язкові для всіх СІЗО, установ виконання покарань, що виконують функції СІЗО, та дільниць СІЗО, створених на території установ виконання покарань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду та судового розгляду справи перебувала у статусі ув'язненої, у зв'язку з винесенням 23.09.2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова, зокрема, щодо неї вироку у справі за обвинуваченням по ст. 115 ч.2 п.п. 6, 11 Кримінального кодексу України.

Як вказано позивачем та не заперечувалось відповідачем, у відповідності до вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова позивачу призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі та щодо неї залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання законної сили вироком.

Таким чином позивач, щодо якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання законної сили вороком у справі, перебуває у Харківській установі виконання покарань № 27.

Як повідомлено позивачем в адміністративному позові та наданих до суду письмових поясненнях, адміністрацією Харківської установи виконання покарань № 27 23.09.2015 року було поміщено її до камери №402. При цьому, таке переміщення позивача та її подальше тримання у вказаній камері здійснено відповідачем в порушення встановленого порядку та з порушенням прав позивача на належні умови тримання.

Відтак, на думку позивача, її переміщення, яке відбулося 23.09.2015 року в день винесення Червонозаводським районним судом м. Харкова щодо неї вироку, вчинено на два дні раніше ніж відповідачем було отримано вирок, тобто умови тримання позивача в установі було змінено без наявної на те підстави, та крім того відповідачем було поміщено ОСОБА_1 до карцерного приміщення без прийняття жодних рішень.

При вказаних обставинах позивач вважає, що її тримання у камері №402 з 23.09.2015 відбувалось протиправно, оскільки вказана камера є карцерним приміщенням, куди ув'язнених може бути поміщено за порушення правил внутрішнього розпорядку установи та яке за своєю суттю не призначене для тривалого тримання ув'язнених. До вказаної камери, тільки в статусі карцеру, позивач вже була поміщена ще у 2012 році у зв'язку з порушенням правил внутрішнього розпорядку установи, що підтверджено наданими позивачем копіями висновку за фактом порушення режиму тримання ув'язненим, постанови про поміщення особи, яку взято під варту, до карцеру.

Однак з 2012 року і по даний час будь-яких реконструкцій або переобладнання камери №402 - карцеру, відповідачем не здійснювалось.

При вказаному, як зазначено позивачем, камера №402 не відповідає і жодним технічним характеристикам, які встановлено до камери для тримання ув'язнених за вироками до довічного позбавлення волі.

Позивачем вказано, що вона неодноразово зверталась до адміністрації відповідача з вимогами про її переведення до камери з належними умовами тримання. Однак, при наявності вільних камер, адміністрацією Харківської установи виконання покарань № 27 було повідомлено позивача про відсутність камерних приміщень, які б могли відповідати необхідним для тримання позивача під вартою вимогам, та позивача переведено не було. Отже, відповідачем не було забезпечено належні умови тримання ув'язненій особі, чим порушено її права.

Суд зазначає, що наказом Державної пенітенціарної служби України від 02.12.2014 року № 742/0Д-14 "Про реорганізацію Харківського слідчого ізолятора управління ДПтС України в Харківській області в Харківську установу виконання покарань управління ДПтС України в Харківській області (№ 27)" та наказом Державної пенітенціарної служби України від 02.02.2015 року № 52/Од-15 затверджено Положення про Харківську установу виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№27).

Як встановлено під час судового розгляду справи, 23.09.2015 року до Харківської установи виконання покарань (№27) було повернуто після доставки в Червонозаводський районний суд м. Харкова ОСОБА_1, 1973 року народження, разом з співучасниками злочину, після оголошення їм вироку.

Позивачем та відповідачем в наданих до суду поясненнях вказано, що відповідно до оголошеного Червонозаводським районним судом м. Харкова вироку ОСОБА_1 і два її співучасника чоловічої статі були засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому, запобіжний захід щодо них до набрання вироком законної сили було залишено - тримання під вартою.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, що після доставки позивача до установи з Червонозаводського районного суду м. Харкова її було поміщено до камери №402.

Як зазначено позивачем, установою вирок у її справі було отримано 25.09.2015 року, на підтвердження чого до суду надано копію листа Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.02.2016 року №5430/09-06/16, а отже її поміщення до камери №402 відбулося раніше ніж установою отримано вирок у справі.

Суд зазначає, що наказом "Про затвердження Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів" від 26.05.2015 року №613/785/5/30/29/67/68, затверджено Інструкцію з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів.

Відповідно до п.1 Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених із установ попереднього ув'язнення до судів та охорона їх під час судових засідань, а також конвоювання їх у зворотному напрямку здійснюються військовими частинами та підрозділами Національної гвардії України (далі - військові частини) та органами внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України (далі - органи внутрішніх справ) за місцем їх дислокації.

Пунктом 26 Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів передбачено, що конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених, а також осіб, яких узяли під варту у зв'язку зі зміною запобіжного заходу на тримання під вартою, після закінчення судового засідання до установи попереднього ув'язнення начальник варти здійснює на підставі належно оформленої копії вироку або ухвали суду (постанови). У випадках, коли оформлення копії вироку або ухвали суду (постанови), у тому числі взятих під варту під час судового засідання, може затримати варту в суді, ці особи направляються в установу попереднього ув'язнення після одержання від головуючого або судді-доповідача витягу з вироку або ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підписаних головуючим у судовому засіданні (суддею-доповідачем) та завірених печаткою із зазначенням установчих даних.

Як встановлено з заперечень представника відповідача, разом із ув'язненою ОСОБА_1 відповідно до вимог п. 26 Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, конвоєм були передані співробітникам установи належним чином оформлені витяг з вироку суду, який зареєстровано в Журналі обліку вхідної кореспонденції №12-32 тому 8, 23.09.2015 року за № 19543. Копія витягу разом зі списком осіб, які прямують до судів на 23.09.2015р., була долучена до облікової справи «Добові відомості обліку осіб, вибулих з слідчого ізолятора» №12-17 тому 8.

Вказані відомості підтверджено наданою до суду довідкою Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)» від 30.05.2017 року №12/14-2116 за підписом начальника установи.

Судом встановлено, що пунктом 5.2 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено, що з часу надходження до СІЗО вироку суду першої інстанції щодо засудження особи до довічного позбавлення волі ця особа забезпечується одягом встановленого зразка та переводиться до сектору максимального рівня безпеки СІЗО.

Таким чином, як встановлено під час судового розгляду справи переміщення позивача було здійснено після доставки її з суду до установи за отриманим від конвою витягом з вироку, а отже слід дійти висновку, що у даному випадку відповідачем не було порушено порядку переведення ОСОБА_1, на який посилається позивач.

Щодо посилання позивача на неправомірне її тримання у камері №402, яка раніше використовувалась в якості карцеру, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови про поміщення ув'язненого під варту до карцеру від 28.03.2012 року ув'язнену ОСОБА_1, 1973 року народження, ст. 115 ч.2 п. 6, 12 Кримінального кодексу України, яка утримувалась у камері №411 за допущене порушення режиму тримання, була поміщена до карцеру №402 28.03.2012 року о 10:30 год. та звільнена з карцеру 31.03.2012 року о 10:30 год. (а.с. 98).

Як встановлено з листа Харківської установи виконання покарань №27 від 17.12.2015 року №12/12-6086 направленого на ім'я захисника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 утримується у камері №402 з 23.09.2015 року. При цьому, зазначено, що оскільки згідно вимог КВК України тримання жінок засуджених до довічного позбавлення волі у секторі максимального рівня безпеки установи не передбачено, а також планом покамерного розміщення установи не передбачено камер, в яких мають утримуватись жінки засуджені до довічного позбавлення волі, то ув'язнена ОСОБА_1, була переведена до камери №402 режимного корпусу №4, яка як і інші камери, обладнана відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 96).

При цьому, з наданих представником відповідача письмових заперечень встановлено, що у вересні місяці 2015 року, у зв'язку з необхідністю утримання відповідно до вимог чинного законодавства жінки засудженої до довічного позбавлення волі, камера № 402 режимного корпусу №4, була переобладнана, а саме: у камері встановлено більше за розмірами вікно (карцер повинен мати вікно розміром 0,5 х 0,5 м) та проведено заміну електромережі із встановленням у камері штепсельної розетки для підключення електроприладів (наявність розетки у карцері заборонено), а також внесені зміни до плану покамерного розміщення про те, що зазначена камера призначена для утримання жінок засуджених до довічного позбавлення волі. Вказані обставини підтверджені наданою до суду довідкою Державної установи "Харківська установа виконання покарань (№27)" від 01.06.2017 року №12/14-2148 за підписом першого заступника начальника установи.

Також представником відповідача до суду разом із супровідним листом надано копію акту від 21.09.2015 року здійсненого огляду карцерного приміщення №402 режимного корпусу №4 після проведення ремонтних робіт на предмет можливості її використання для утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Відповідно до вказаного акту від 21.09.2015 комісія вважає, що приміщення відповідає установленим нормам та придатне для утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Суд зазначає, що положеннями ст.18 Кримінально-виконавчого кодексу України жінки засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях середнього рівня безпеки.

При цьому, положеннями ст. 8 Закону України "Про попереднє ув'язнення" визначено роздільне тримання у місцях попереднього ув'язнення, а також, зокрема, передбачено, що осіб, взятих під варту, розмішують у камерах з додержанням таких вимог ізоляції: чоловіків - окремо від жінок; засуджених до довічного позбавлення волі тримають ізольовано від усіх інших осіб, які перебувають під вартою.

Вказані положення закону узгоджуються з положеннями розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до Положення про Харківську установу виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№27) в установі слідчого ізолятору передбачено сектор максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до позбавлення волі на певний строк, яким визначено відбування покарання у приміщеннях камерного типу, а також сектор максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

Відповідно до вимог п. 15 розділу III Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України ув'язнені і засуджені розміщуються у камерах відповідно до вимог режиму та ізоляції, визначених статтями 7 і 8 Закону України "Про попереднє ув'язнення", відповідно до плану покамерного розміщення за формою згідно з додатком 4 до цих Правил.

Також, як встановлено з наданих представником відповідача додаткових пояснень в установі наявні режимні корпуси, а саме:

- режимний корпус № 1, в якому утримуються ув'язнені чоловіки;

- режимний корпус № 2, в якому утримуються ув'язнені чоловіки та засуджені до довічного позбавлення волі. Для засуджених до довічного позбавлення волі обладнано камери сектору максимального рівня безпеки на посту № 9 режимного корпусу № 2, що забезпечує їх ізоляцію від усіх інших осіб, взятих під варту;

- режимний корпус № 3, в якому розміщені засуджені, залишені для роботи з господарського обслуговування установи;

- режимний корпус №4, в якому тримаються ув'язнені жінки, обладнані окремі камери для утримання неповнолітніх дівчат та кімнату для матері і дитини;

- режимний корпус №5, в якому утримуються неповнолітні ув'язнені чоловічої статі та ув'язнені чоловіки;

- режимний корпус № 6, в якому утримуються ув'язнені чоловіки та особи чоловічої статі хворі на туберкульоз.

Відповідно до додатку 4 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України план покамерного розміщення затверджується начальником установи та підписується першим заступником.

При цьому, судом встановлено, що у примітках зазначеного додатку вказано на те, що ув'язнених, у справах яких судами може бути винесено вирок про засудження до довічного позбавлення волі, доцільно тримати в маломісних окремих камерах ізольовано від інших ув'язнених.

Як повідомлено представником відповідача у наданих поясненнях, з врахуванням плану покамерного розміщення перевести засуджену ОСОБА_1 до сектору максимального рівня безпеки у режимний корпус № 2 було б порушенням чинного законодавства та вимог ізоляції передбачених ст.8 Закону України "Про попереднє ув'язнення" в частині окремого тримання чоловіків від жінок. При цьому, також представником відповідача вказано, що у режимному корпусі №4 станом на 23.09.2015 року жінки, засуджені до довічного позбавлення волі не утримувалися, у зв'язку з чим планом покамерного розміщення установи не було передбачено камер для утримування жінок засуджених до довічного позбавлення волі.

Суд зазначає, що наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28.07.2005 року №124 "Про затвердження Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправній колонії середнього рівня безпеки" затверджено Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

Пунктом 1 Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі встановлено, що ці правила застосовуються для обладнання нових та реконструкції і капітального ремонту діючих секторів максимального рівня безпеки (далі - сектори). При облаштуванні секторів, крім цих правил, необхідно також керуватися вимогами державних будівельних норм, державних стандартів України, державними протипожежними та санітарними нормами при будівництві, а також вимогами відомчих нормативно-правових актів, що регламентують це питання.

Пунктом 3 Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі встановлено вимоги до будівництва й обладнання камер та інших приміщень у секторі.

Представником відповідача у наданих поясненнях зазначено, що найбільш відповідними по обладнанню інженерно-технічними засобами охорони до вимог Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі у режимному корпусі №4 були камери №402, 403, 404, які на той час використовувалися як карцерні приміщення. У зв'язку з зазначеним та оскільки конструктивні особливості камер №403 та 404 не давали можливості перепланування та облаштування для створення умов, які б дозволяли тримання засуджених до довічного позбавлення волі, задля тримання ОСОБА_1 було переобладнано саме камеру №402.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що поміщення позивача до камери №402 здійснено відповідачем на виконання покладених на нього державою функцій з тримання ув'язнених осіб жіночої статі, щодо яких вирок не набрав законної сили та з урахуванням правил щодо обладнання секторів для тримання таких осіб.

Щодо посилання позивача в позовній заяві та наданих до суду уточнених поясненнях на тримання її у камері №402, яка є карцером і на момент її тримання, суд зазначає наступне.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1.3 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України визначено терміни, що застосовуються в цих Правилах, мають такі значення, зокрема:

камера - обладнане відповідно до чинного законодавства житлове приміщення, призначене для тримання ув'язнених і засуджених у кількості двох і більше осіб;

карцер - приміщення, призначене для тримання ув'язнених і засуджених, які злісно порушують вимоги режиму і до яких застосоване стягнення на підставі статті 15 Закону України "Про попереднє ув'язнення".

Пунктом 2 розділу III Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено що камери, карцери та інші приміщення забезпечуються меблями, інвентарем і предметами господарського призначення відповідно до чинного законодавства, обладнання у камерах і карцерах міцно монтується до стін та підлоги, камера обладнується освітленням, а також штепсельними розетками для підключення електроприладів.

Пунктом 6.8 розділу VIII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України визначено, що стягнення у вигляді поміщення до карцеру накладається за вмотивованою постановою про поміщення ув'язненого у карцер, винесеною начальником СІЗО або особою, яка виконує його обов'язки (додаток 26). Постанови про накладення дисциплінарного стягнення оголошуються ув'язненим (засудженим) під підпис та разом з матеріалами перевірки долучаються до їх особових справ.

Особливості застосування і відбування стягнення у вигляді поміщення до карцеру визначені пунктом 7 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відтак, ув'язнені та засуджені, які злісно порушують вимоги режиму, за вмотивованою постановою начальника СІЗО можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні особи - на строк до п'яти діб.

Постанова про поміщення ув'язненого або засудженого в карцер оголошується йому начальником СІЗО або особою, яка виконує його обов'язки, під особистий підпис. У разі відмови ув'язненого чи засудженого ставити особистий підпис на постанові робиться відповідна відмітка.

Поміщення (звільнення) до карцеру (з карцеру) неповнолітніх здійснюється в присутності працівника соціально-психологічної служби СІЗО.

Ув'язнені та засуджені, які поміщуються до карцеру, обшукуються і переодягаються в спеціальний одяг, закріплений за карцером. Їм не дозволяється брати з собою наявні в них продукти харчування та особисті речі, крім рушника, мила, зубної пасти та зубної щітки, інших засобів особистої гігієни, а також за бажанням - літературу релігійного характеру. Адміністрація СІЗО забезпечує зберігання особистих речей і продуктів харчування особи, яка поміщена до карцеру.

Ув'язненим та засудженим, поміщеним до карцеру, у випадку призначення судом дати судового розгляду за їх заявою видаються наявні у них матеріали для підготовки до судового засідання.

Тримання у карцері - одиночне. За рішенням начальника СІЗО ув'язнені та засуджені можуть триматися у карцері по двоє. Тримання неповнолітніх у карцері наодинці допускається за рішенням начальника СІЗО. Вагітні жінки і жінки, які мають при собі дітей, поміщенню до карцеру не підлягають.

Ув'язнені та засуджені, які поміщені до карцеру, забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами, що видаються тільки на час сну. Удень відкидні ліжка (крім приміщень, де тримаються неповнолітні та жінки) закриваються на замок.

На час тримання у карцері ув'язнені чи засуджені (крім неповнолітніх) позбавляються права на побачення з родичами та іншими особами, отримання посилок, передач і бандеролей, придбання продуктів харчування і предметів першочергової потреби, їм не дозволяється користуватися настільними іграми та курити. Посилки, передачі та бандеролі вручаються після закінчення строку перебування в карцері.

У разі поміщення ув'язненого чи засудженого до карцеру йому надаються побачення з адвокатом чи захисником.

Ув'язненим і засудженим, які перебувають у карцері, щодня видається їжа згідно з нормами харчування для осіб, які тримаються в СІЗО, відповідно до чинного законодавства.

Судом з отриманих від представника відповідача пояснень встановлено, що позивач, перебуваючи у камері №402, була забезпечена всім необхідним у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме вікном, столом для приймання їжі з лавою, санвузлом, відгородженим стінкою від спальних місць, рукомийником, електричним освітленням та розеткою. Також у камері встановлений телевізор, забезпечено безперебійне, централізоване постачання води до рукомийника та санвузла, який обладнаний напівавтоматичними зливом води.

З позовної заяви та наданих позивачем пояснень судом встановлено, що позивач не спростовує її забезпечення вказаними умовами, натомість зазначає, що телевізор, наявний у камері, належить ОСОБА_1

При цьому, ОСОБА_1, перебуваючи в камері №402, користувалася правами передбаченими Правилами тримання, а саме мала право тримати при собі власний одяг, постільні речі, продукти харчування та особисті речі, користуватися телевізором.

Також представником відповідача було зазначено, що позивач під час перебування в камері №402 користувалась і правом на побачення з родичами та іншими особами, отримання посилок, передач і бандеролей, придбання продуктів харчування і предметів першочергової потреби тощо.

З врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність у діях відповідача порушень, на які посилається позивач у позовній заяві.

Щодо позовних вимог позивача про притягнення винних осіб до відповідальності та зобов'язання усунути порушення, вказані в позові, суд зазначає, що оскільки вказана позовна вимога є похідною від першої вимоги, то у зв'язку з встановленими під час судового розгляду справи обставинами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Суд зазначає, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 86).

При зазначених обставинах, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської установи виконання покарань №27 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії є такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківської установи виконання покарань №27 про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.