Справа № 806/2101/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Житомир справа № 806/2101/17

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Попової О. Г., суддів: Нагірняка М.Ф., Черноліхова С.В.,

секретар судового засідання Ясинська К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов'язання надати достовірну, точну та повну інформацію,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Національної поліції України щодо надання несвоєчасної, недостовірної, неточної та неповної інформації на запит від 07 липня 2017 року.

- зобов'язати Національну поліцію України надати ОСОБА_1 достовірну, точну та повну інформацію, що запитувалася згідно запиту від 07 липня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 липня 2017 року звернувся до відповідача - розпорядника із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію чи являється поліція охорони, яка функціонує в складі поліції ч. 3 ст. 13 ЗУ "Про Національну поліцію України" правонаступником міліції охорони, яка є підрозділом міліції ст. 7 ЗУ "Про міліцію" (якщо так, вказати, якими нормативно-правовими актами це передбачено. У запиті просив направити відповідь на поштову адресу (АДРЕСА_1) та на електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1). Вказує, що 18 липня 2017 року позивачем було отримано відповідь на запит від 07 липня 2017 року.

На думку позивача, інформація, викладена у листі Департаменту поліції охорони Національної поліції України від 18.07.2017 року №7-29 є неправдивою, на суперечить чинному законодавству. Зазначає, відповідь була надана відповідачем із порушенням строків, передбачених ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Наголошує, що відповідач листом від 18.07.2017 року, зазначивши у ньому недостовірну, неточну та неповну інформацію, проігнорував та порушив право ОСОБА_1 на отримання публічної інформації.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача до суду не прибув, причини неявки не повідомив. Надіслав на адресу суду письмові заперечення на адміністративний позов від 22.08.2017 вих. №1216, в яких зазначив, що позивачу у повному обсязі та в строки, визначеному законодавством було надано повну точну та достовірну інформацію, запитувану ОСОБА_1 у запиті від 07.07.2017 року, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. (а.с. 44-48).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що 07 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію чи являється поліція охорони, яка функціонує в складі поліції ч. 3 ст. 13 ЗУ "Про Національну поліцію України" правонаступником міліції охорони, яка є підрозділом міліції ст. 7 ЗУ "Про міліцію" (якщо так, вказати, якими нормативно-правовими актами це передбачено. У запиті просив направити відповідь на поштову адресу (АДРЕСА_1) та на електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1). Відповідно до відмітки на наявній у матеріалах справи копії запиту від 07.07.2017 року, запит позивача надійшов електронною поштою до Управління документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України 07 липня 2017 року та був зареєстрований за реєстраційним №1156зі (а.с. 14).

Листом Департаменту поліції охорони Національної поліції України від 18.07.2017 № П-129 проінформовано позивача про те, що його запит на отримання публічної від 07 липня 2017 року розглянуто. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про міліцію" (який втратив чинність 07.11.2015), міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України. Поліція охорони, яка функціонує в складі поліції відповідно до частини 3 статті 13 Закону України "Про Національну поліцію" не є правонаступником міліції охорони. (а.с. 13)

ОСОБА_1 вважає вказану відповідь неповною, неточною, недостовірною та наданою з порушенням строків, визначених передбачених ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Колегія суддів не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно зі ч. ч. 1, 2 статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації", кожна особа має право: знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 3 статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Судом встановлено факт надання відповідачем-розпорядником інформації ОСОБА_1 відповіді на запит від 07.07.2017 року, оформленої листом від 18.07.2017 № П-129.

Як встановлено із наявної у матеріалах справи копії листа від 18.07.2017 № П-129, відповідь позивачу була направлена на поштову адресу (АДРЕСА_1) та на електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1). (а.с. 13)

Суд зазначає, що позивач із запитом від 07.07.2017 року звернувся до Управління документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, а не до безпосереднього суб'єкта владних повноважень - розпорядника інформації. Так, згідно копії листа Департаменту з питань режиму та службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 10 липня 2017 року №1156зі, Міністерством внутрішніх справ було розглянуто запит на інформацію громадянина ОСОБА_1 Зазначено, що оскільки розпорядником запитуваної інформації є Національна поліція України, на підставі п. 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", зазначений запит надіслано до Національної поліції України для розгляду та надання інформації запитувачу в установлений законом термін. Як встановлено з відповідної відмітки, вказаний лист надійшов до Департаменту документального забезпечення Національної поліції України 12.07.2017 року, реєстраційний № Д-19311 та спрямований до виконання до Департаменту поліції охорони Національної поліції України (вх. №П-129 від 14.07.2017 року. (а.с. 16).

Крім того, лист Департаменту з питань режиму та службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 10 липня 2017 року №1156зі щодо надіслання запиту позивача від 07.07.2017 року до Національної поліції України для розгляду та надання інформації, із зазначенням вищевикладених обставин також було направлено ОСОБА_1 на електронну пошту позивача, зазначену у запиті від 07.07.2017 року, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 16).

Оскільки запит ОСОБА_1 від 07.07.2017 року було отримано безпосереднім виконавцем 14.07.2017 року (а.с. 16), а відповідь надана позивачу 18.07.2017 року (а.с.13), відповідач надав відповідь на запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 07.07.2017 року своєчасно та у строки, визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Надаючи правову оцінку повноті та достовірності інформації, наданої позивачу за результатом звернення ОСОБА_1 від 07.07.2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII, Міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про міліцію", міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції; міліції громадської безпеки; державної автомобільної інспекції; міліції охорони; судової міліції; спеціальної міліції; внутрішньої безпеки; особливого призначення.

Для забезпечення громадського порядку на об'єктах і територіях, які мають особливе народногосподарське значення або постраждали від стихійного лиха, екологічного забруднення, катастрофи, Міністерством внутрішніх справ України можуть створюватись спеціальні підрозділи міліції.

На території України забороняється створення військових або інших збройних формувань чи груп, не передбачених законодавством України.

Загальну структуру та чисельність Міністерства внутрішніх справ України затверджує Верховна Рада України. Структуру міліції затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Права і обов'язки, організація роботи та структура підрозділів міліції визначаються положеннями, які затверджуються Міністром внутрішніх справ України відповідно до цього Закону.

Законодавством окремо не передбачено визначення "міліція охорони" та саме які підрозділи входять в міліцію охорони, такий поділ структури міліції законодавець проводить опосередковано по функціям які здійснювалися озброєним органом.

При Міністерстві внутрішніх справ України функціонувала до 07.11.2015 року Державна служба охорони (далі - ДСО). Правовою основою діяльності ДСО було Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 615 від 10.08.1993 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності» (далі - Положення про ДСО).

Відповідно до пункту 1 Положення про ДСО, державна служба охорони при Міністерстві внутрішніх справ (далі - Державна служба охорони) створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством.

Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (далі - Департамент), яка складається з: управлінь; відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області; управліннях МВС в областях та м. Севастополі (далі - управління, відділи, УДСО) та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів (далі - цивільна охорона), стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони (далі - навчальні заклади).

Пунктом 9 Положення про ДСО, визначено, що Управління, відділи і підрозділи охорони є державними установами, що проводять некомерційну господарську діяльність.

Державна служба охорони проводить свою діяльність на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами охорони, підприємствами та установами за організацію та надання послуг з охорони та безпеки за договорами та інших надходжень.

Відповідно до Положення про Департамент ДСО при Міністерстві внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.10.2005 № 878, Департамент є головним органом у системі ДСО при МВС України, який координує здійснювані нею заходи з охорони об'єктів усіх форм власності та забезпечення особистої безпеки громадян і є підпорядкованим Міністерству внутрішніх справ України, діяльність якого не передбачає отримання прибутку, фінансування видатків якого здійснюється за рахунок централізованих відрахувань підпорядкованих підрозділів ДСО.

Відповідно до Положень про УДСО, які затверджувались наказами Департаменту ДСО при Міністерством внутрішніх справ України, а не Міністерством внутрішніх справ України, УДСО є державними установою, що проварить некомерційну (без мети отримання прибутку) господарську діяльність та підпорядковується і входить до сфери управління Департаменту ДСО при МВС України.

Управління, відділи і підрозділи охорони є державними установами, що проводять некомерційну господарську діяльність.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, на підставі якого Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII втратив чинність, у зв'язку з чим МВС було прийнято рішення про ліквідацію підрозділів ДСО.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України "Про Національну поліцію", поліція охорони входить до складу Національної поліції.

На виконання статті 13 Закону 13 жовтня 2015 року постановою Кабінету Міністрів України № 834 "Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені органи поліції охорони, як територіальні органи Національної поліції України та пунктом 3 вказаної постанови визначено, що органи поліції охорони, утворені як територіальні органи Національної поліції, є правонаступниками Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ та відповідних державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, що ліквідуються в установленому законодавством порядку.

Статтею 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 № 755-IV, визначається які саме дані про особу вносяться до реєстру, зокрема, дані про юридичних осіб - правонаступників.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно юридичних осіб публічного права, державних установ ДСО, правонаступників у відомостях про них не зареєстровано.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із доводами відповідача, викладеними у письмових запереченнях та зазначає, що відсутність визначення поняття "міліції охорони" та встановлення правонаступництва щодо державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, відповідачем-розпорядником інформації було надано належну та достовірну відповідь на запит ОСОБА_1 від 07.07.2017 року, оформлену листом від 18.07.2017 № П-129.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до змісту запиту від 07.07.2017 року, ОСОБА_1 просив вказати, якими нормативно-правовими актами передбачено правонаступництво лише у випадку, якщо поліція охорони, яка функціонує в складі поліції ч. 3 ст. 13 ЗУ "Про Національну поліцію України" правонаступником міліції охорони, яка є підрозділом міліції ст. 7 ЗУ "Про міліцію". Оскільки поліція охорони, яка функціонує в складі поліції не є правонаступником міліції охорони, яка є підрозділом міліції, у відповідача-розпорядника інформації не виникло обов'язку надавати розгорнуту та детальну відповідь в частині посилання на нормативно-правові акти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем не доведено, а відповідачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано протиправність дій Національної поліції щодо надання несвоєчасної, недостовірної, неточної та неповної інформації на запит від 07 липня 2017 року, а також встановлено факт надання позивачу запитуваної інформації у межах, в строк, та в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.Г. Попова

Суддя М.Ф. Нагірняк

Суддя С.В. Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 11 вересня 2017 р.