Справа № 815/5486/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5486/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Федусика А.Г.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області, відповідач) в якому просив суд визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №186 від 28.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що у 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 13.10.2016 року ОСОБА_2 отримав Повідомлення №5/1-399/1 від 28.09.2016 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №186 від 28.09.2016 року у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через наявність суперечностей у наданій інформації та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження. Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, хазарієць, неодружений, віросповідання - іслам, шиїт, рідна мова - дарі.

15.09.2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, згідно якої просив надати йому статус біженця у зв'язку з тим, що в Афганістані йому загрожувала небезпека з боку дядька ОСОБА_5, який після смерті батьків позивача хотів відібрати землю та будинок, які належать сім'ї позивача.

Анкетування ОСОБА_2 було призначене на 20.09.2016 року.

Відповідно до анкети позивача, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 покинув Афгністан в серпні 2015 року літаком та прибув до Російської Федерації, м. Москва де пробув 2 дні, за наданням притулку або статусу біженця в Російській Федерації не звертався, оскільки направлявся до Європи, посередник мав доставити позивача до Німеччини. До України позивач прибув приблизно у серпні 2016 року легковим автомобілем, нелегально.

Щодо причини виїзду з Афганістану позивач зазначив, що його дядько, який співпрацював з Талібаном, після смерті батьків вимагав у позивача віддати йому землю та будинок. Перший раз він просив передати йому право власності на майно, проте позивач нічого не відповів. Другого разу до позивача прийшли люди зі зброєю, одягнені в національний одяг, та повідомили позивачу, що його чекає дядько з документами на майно. Позивач повідомив цим людям, що без дядька нікуди не піде, а потім пішов до родича Акіма, який порадив йому покинути країну. Позивач передав Акіму право власності на належне йому майно та землю, а Акім знайшов посередника та оплатив його послуги для того, щоб позивач виїхав до Європи. Близько 45 днів позивач проживав у Кабулі, чекаючи доки посередник підготує всі необхідні документи.

Як зазначено в анкеті, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов'язаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. Батько був військовим в Народній Армії Афганістану,йому погрожували через те, що він був хазарієць та шиїт: з ним не віталися, не любили його.

В анкеті, також зазначено, що позивач хоче отримати документи і мати можливість спокійно жити та навчатись в школі, мріє стати лікарем. Хоче отримати громадянство України.

28.09.2016 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

Так, під час співбесіди позивач повідомив, що зі слів його батька ОСОБА_8, дядько ОСОБА_5 є командиром злочинного угрупування, співпрацюють з талібами. Батько загинув під час виконання професійного обов'язку, а мати померла від хвороби серця.

ОСОБА_2 зазначив, що люди, які приходили до нього та хотіли відвезти його з документами на майно та землю до дядька його не били, ОСОБА_5, коли приходив першого разу до позивача дав йому ляпаса.

В поліцію позивач не звертався, оскільки, в зазначеному районі, поліції - не має.

ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_5 хотів, щоб позивач працював з ним, але він цього не бажав, бо дядько був проти держави. На думку позивача, ОСОБА_5 дуже небезпечний, вбивав людей, може зробити все, що прийде йому в голову.

Позивач вказав, що не переїхав до іншого міста в Афганістані, оскільки вважає, що дядько міг би його знайти. Також повідомив, що на території Афганістану ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав, до нього не може бути застосована в Афганістані смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання загальнопоширеного насильства.

28.09.2016 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

13.10.2016 року ОСОБА_2 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на підставі наказу № 186 від 28.09.2016 року.

Не погоджуючись з вищевказаним ОСОБА_2 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області №186 від 28.09.2016 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, а тому не підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції порушені права біженця при визнанні правомірності оскаржуваного наказу ГУ ДМСУ в Одеській області. Апелянт вважає що у нього наявні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, та вказана заява відповідає критеріям для надання додаткового захисту відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не зазначає, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Афганістану, конфліктні відносини з дядьком, на думку колегії суду, не містять в собі загроз життю позивача, оскільки як зазначив сам ОСОБА_2 люди, які приходили до нього, на думку позивача, від ОСОБА_5 не застосовували до нього фізичної сили. Під час 45-денного перебування позивача у м. Кабул його не переслідували, не погрожували. Дядько позивача, з його слів хотів спільно працювати, проте, ОСОБА_2 був проти цього.

Крім, того, як було вірно встановлено судом першої інстанції, до ОСОБА_2 не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов'язаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. На території Афганістану ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав, до позивача не може бути застосована в Афганістані смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання загальнопоширеного насильства, оскільки єдиною проблемою є конфлікт з дядьком.

Колегія суддів звертає увагу, що побоювання ОСОБА_2 стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2015 року позивач літаком прибув до Російської Федерації, м. Москва де пробув 2 дні, за наданням притулку або статусу біженця в Російській Федерації не звертався.

В анкеті та протоколі співбесіди позивач зазначає, що прагне навчатися, стати лікарем, одружитися та спокійно жити в Україні, отримавши громадянство.

Однак, колегія суддів вважає, що сімейні конфлікти та прагнення кращого життя, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв