Справа № 459/2728/16-а
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8638/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Червоноградського міського суду Львівської області від 07 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернувся з позовом в суд до Сокальського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області та просив визнати дії відповідача по обмеженню пенсії максимальним розміром неправомірними; зобов'язати відповідача утриматися від виплати пенсії з обмеженням максимальним розміром; зобов'язати відповідача виплатити з 09.12.2015 року по день ухвалення судового рішення різницю невиплаченої пенсії з урахуванням виплачених сум.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що оскільки пенсія йому була призначена в 2009 році, а пізніше 09.12.2015 року переведено на пенсію по віку державного службовця, то така не повинна обмежуватися максимальним розміром, так як дія положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року застосовується до пенсій призначених з 01.01.2016 року.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 07 липня 2017 року у справі №459/2728/16а в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Червоноградського міського суду Львівської області від 07 липня 2017 року у справі №459/2728/16а та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та виходить з тих же мотивів, що наведені в позовній заяві.

Сторони по справі в судове засідання не з'явились, а тому згідно ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 11.06.2009 року позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування».

Постановою Верховної Ради України від 23.12.2010 року №2868-VI був призначений на посаду судді Апеляційного суду Львівської області безстроково.

Постановою Верховної ради України від 12.11.2015 року наказом Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2015 року №68-к позивача з 30.11.2015 року виключено зі складу суддів цього суду у зв'язку з досягненням 65-річного віку.

09.12.2015 року позивача переведено на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».

Листом від 28.09.2016 року на звернення позивача відповідач повідомив, що розмір пенсії обмежено до 10740 грн. згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Законом України від 8 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон №3668-VI), який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, частини третю та п`яту статті 138 Закону №2453-VI викладено в новій редакції, згідно з якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (частина третя статті 138 Закону).

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (частина п'ята статті 138 Закону).

При чому Законом України від 8 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» обмежено максимальним розміром і пенсії, які призначаються та виплачуються згідно з Законом України «Про державну службу»

Положення частини третьої статті 138 Закону №2453-VI в редакції Закону №3668-VI Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині обмежень максимального розміру довічного грошового утримання, тому з 03.06.2013 року такі виплати повинні здійснюватися без обмеження граничного розміру.

Однак, позивач по справі є таким, що не має права на відставку, а був звільнений з посади судді лише у зв'язку з досягненням 65-річного віку. При цьому позивач по справі отримує пенсію згідно Закону України «Про державну службу», а не довічне грошове утримання судді.

10 червня 2016 року Конституційний Суд України офіційно оприлюднив прийняте 08 червня 2016 року Рішення №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3, абзаців 1, 2, 4, 6 частини 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Зазначеним рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII; абзаців 1, 2, 3, 4 та 1, 2 речень абзацу 6 частини 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII; пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, з 08 червня 2016 року визнано неконституційними положення пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII лише в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому, Конституційним Судом України не були визнані неконституційними положення 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходить з того, що помилковим є посилання позивача на рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 в тому числі і рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016, яким визнано неконституційним пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки статтею 141 цього Закону передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується щомісячне грошове утримання або пенсія за його вибором, а ОСОБА_1 отримує пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

З огляду на наведене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Червоноградського міського суду Львівської області від 07 липня 2017 року у справі №459/2728/16а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І. О. Яворський
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повний текст виготовлено 08.09.2017 року