Справа № 826/4123/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4123/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

07 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Приходько К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- звільнити з-під арешту іпотечне майно, а саме, житловий будинок та земельну ділянку під ним, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на яке було накладено арешт на підставі:

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44738926, виданий 08.06.2015, видавник: ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43289271, виданий 16.05.2014, видавник: ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві;

- постанови №24353701 від 09.02.2011, видана ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві;

- постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №31036356 від 06.02.2012, видана ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, 751/17;

- постанови державного виконавця про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження №31740628 від 21.03.2012, видана ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2006 року між ОСОБА_2 (позичальник) і акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 (надалі - договір кредиту), відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 14314,00 доларів США та сплатити проценти, комісію за його користування.

Згідно пункту 2.1 Розділу 2 договору кредиту, у забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається у заставу нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка в АДРЕСА_1.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за договором кредиту, між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) укладено нотаріально засвідчений договір іпотеки №40233 від 21.12.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №7460 (надалі - договір іпотеки №40233), згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 свої права вимоги за зобов'язаннями боржника по договору кредиту.

12.12.2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. посвідчено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, у зв'язку з укладенням між цедентом (ПАТ «УкрСиббанк») та цесіонарієм (ТОВ «Кей-Колект») договору факторингу №1 від 12.12.2011.

Відповідно до умов вказаного вище договору відступлення права вимоги цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору, до якого, зокрема, включено договір іпотеки №40233.

Як зазначає позивач, 18.01.2016 року при зверненні до нотаріуса ТОВ «Кей-Колект» стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки №40233, накладено арешт постановами ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві:

- про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44738926, виданою 08.06.2015 р. при виконанні виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Києва 25.12.2012 № 2-2806/2012 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 60059,85 грн.

- про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43289271 від 16.05.2014 р. при виконанні виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Києва 18.01.2011 № 2-2909/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» 20423,13 грн.

- №24353701 від 09.02.2011 р.;

- про відкриття виконавчого провадження №31036356 від 06.02.2012 р., 751/17 при виконанні виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Києва 04.07.2011 № 2-2606 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит» 35967,97;

- про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження №31740628 від 21.03.2012 р. при виконанні виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Києва 18.01.2011 № 2-2909 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» 20423,13 грн.

Посилаючись на ту обставину, що накладення арешту на майно ОСОБА_2 в межах виконавчих проваджень, в яких іпотекодержатель не виступає стягувачем, є неправомірним, оскільки ТОВ «Кей-Колект», враховуючи положення Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення спірного арешту на нерухоме майно не порушує та не обмежує право позивача на задоволення його вимог як заставодержателя.

Перевіряючи законність та обґрунтованість такого висновку суду, колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (далі - Закон - N 606-XIV), що був чинним на час накладення арештів на спірне майно.

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З аналізу наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з незгодою іпотекодержателя з накладенням державним виконавцем арешту на майно боржника, яке перебуває в іпотеці, в межах виконавчого провадження, по якому іпотекодержатель не виступає стягувачем.

Обґрунтовуючи вимоги адміністративного позову та апеляційної скарги, позивач посилався на ту обставину, що у відповідача не було правових підстав для винесення постанови про арешт майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями.

Спростовуючи наведені посилання апелянта, колегія суддів виходить з наступного.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до частини 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на викладене, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

При цьому, колегія суддів враховує, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, у випадку припинення дії договору іпотеки та невчинення державним виконавцем дій по накладенню на таке майно арешту в рамках виконавчого провадження, стороною якого не виступає іпотекодержатель, з підстав існування іпотеки, в подальшому стане неможливим виконання рішення суду про стягнення з боржника (іпотекодавця) коштів, що призведе до можливості відчуження останнім майна, за рахунок якого повинно бути виконане судове рішення, та порушення прав стягувача.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що на предмет іпотеки, на який накладено арешт в рамках спірного виконавчого провадження, не може бути звернуто стягнення для задоволення вимог боржника у виконавчому провадженні, що не є іпотекодержателем, без урахування першочергового права задоволення вимог іпотекодержателя.

При вирішенні справи колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 04.02.2015 по справі № 6-238цс14, прийнятій в порядку перегляду судового рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що згідно з вимогами ст. 244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, яка полягає в наступному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

У справі, що розглядається, встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судових рішень про стягнення заборгованості з боржника (виникнення якої не пов'язане з кредитним та іпотечним договором), а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене та враховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, дії державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

При вирішенні справи колегія суддів враховує також правову позицію, висловлену Верховним судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року по справі № 813/2439/14, в якій зазначено, що згідно зі статтею 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Стаття 60 Закону № 606-XIV є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Таке ж право позивача передбачене ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII, що є чинним на даний час, та може бути реалізоване позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються так, як є помилковими.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 112, 244-2, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 07.09.2017

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.