Справа № 202/4104/17(2-а/202/184/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"06" вересня 2017 р. справа № 202/4104/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року у справі №202/4104/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради

про визнання дій неправомірними та стягнення щорічної допомоги на оздоровлення, -

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірною відмову відповідача щодо перерахунку та виплати позивачу недоотриманих сум щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, що передбачена ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 3 мінімальних заробітних плат;

- стягнути з відповідача на користь позивача, недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 3 мінімальних заробітних плат за 2015 рік, 2016 рік та 2017 рік.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідач при нарахуванні позивачу щорічної разової допомоги на оздоровлення як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи діяв в межах наданої компетенції і відповідно до норм чинного законодавства.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач, зокрема, зазначив, що відмова відповідача у проведенні перерахунку є протиправною, оскільки за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру компенсації

застосуванню підлягає стаття 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції Закону № 230/96-ВР від 06.06.1996 року), а не постанова Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року, яка істотно звужує обсяг встановлених Законом прав.

Згідно з положеннями частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, застосуванню підлягає правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету та бюджету пенсійного фонду.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік", норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок" Чорнобильської катастрофи" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2016 рік.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджети України на 2017 рік", норми і положення статей 20,21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Визначальною ознакою перелічених положень законів України "Про державний бюджет України на 2015 рік", "Про державний бюджет України на 2016 рік", "Про державний бюджет України на 2017 рік" є те, що розмір допомоги визначається Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів на кожний окремий рік.

Водночас, Кабінет Міністрів України в 2015-2017 роках не приймав постанов щодо розміру допомоги особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. В такому випадку відповідач помилково посилається на постанову Кабінету Міністрів України №562 від 12.07.2005р., якою не могли бути враховані можливості державного бюджету в 2015-2017 роках.

Доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів є помилковими, оскільки Європейський Суд з прав людини у справі "Кечко проти України" зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Позивач, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач перебуває на обліку у відповідача, має статус громадянина, який евакуйований із зони відчуження у 1986 році.

10.05.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку розміру нарахованої у 2015-2017рр. щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом № М-386 від 25.05.2017 року відповідач відмовив позивачу у здійсненні перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення. Відмова мотивована тим, що нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення у 2015-2017рр. було здійснено відповідно до діючого законодавства, а саме у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача за 2017 рік з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що у березні 2017 року позивач, як евакуйований із зони відчуження у 1986 році, отримав допомогу на оздоровлення за 2017 рік на підставі рішення відповідача про призначення компенсації від 04.01.2017 р. в сумі 75 грн., яку було нараховано відповідно постанови Кабінету Міністрів України №562 від 12.07.2005р.

На думку позивача, відповідач мав здійснити йому нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 3 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

На час виникнення спірних правовідносин за 2017 рік стаття 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" діяла в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї" від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII, відповідно до якої: "Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою.

Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Відповідно до п.10 Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 р. № 760, щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь в ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірах, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В свою чергу, п.1 постанови Кабінету Міністрів України "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 12.07.2005 року №562, встановлено громадянам, які постраждали внаслідок

Чорнобильської катастрофи, такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення: евакуйованим із зони відчуження у 1986 році - 75 гривень.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не було передбачено виплату позивачу щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 3 мінімальних заробітних плат. Виплату позивачу допомоги на оздоровлення було здійснено відповідачем на підставі чинного на час здійснення нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік законодавства, тобто в сумі 75 грн.

При цьому, апеляційний суд керується положеннями стаття 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" діяла в редакції Закону України від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII, оскільки він прийнятий законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (п.23 рішення).

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 25 грудня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходив із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року "Великода проти України" зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

В той же час, під час вирішення питання про відмову у задоволенні позову в частині вимог за 2015-2016 роки судом першої інстанції не було враховано наступне.

Статтею 55 Конституції України гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Поряд із цим, Конституційний Суд України в рішенні 13 грудня 2011 року

N 17-рп/2011 (Справа N 1-9/2011), зокрема, зазначив, що Конституція України як головне джерело національної правової системи є також базою для поточного законодавства. Вона надає можливість урегулювання певних суспільних відносин на рівні законів, які конкретизують закріплені в Основному Законі України положення (абзац перший підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 лютого 2002 року N 3-рп/2002 у справі про електроенергетику).

Встановлення у відповідних процесуальних кодексах України конкретних строків вчинення окремих процесуальних дій особами, які беруть участь у справі, здійснюється в законодавчому порядку на підставі пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії" рішення від 22.10.1996р., справа "Девеєр проти Бельгії" рішення від 27.02.1980р.).

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Виплати позивачу одноразової допомоги на оздоровлення, що передбачена ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є щорічними.

З матеріалів справи вбачається, що допомогу на оздоровлення за 2015-2016 року позивач отримав відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №562 від 12.07.2005р. у сумі 75 грн. у травні 2015 року та у березні 2016 року, про що свідчать долучені відповідачем до заперечень копії рішень від 20.01.2015 року, від 16.01.2016 року, та копії платіжних доручень №56 від 18.05.2015 року, №30 від 16.03.2016 року.

Отже, позивач про порушення своїх прав на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2015-2016 роки повинен був дізнатися у травні 2015 року та у березні 2016 року.

Позивач звернувся до суду першої інстанції у червні 2017 року, поважних причин пропуску строку звернення до суду в частині позовних вимог за 2015-2016 роки суду не навів, тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що постанова суду від 12 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за 2015-2016 роки підлягає скасуванню та позов в цій частині слід залишити без розгляду. В іншій частині постанову суду від 12 липня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року у справі №202/4104/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірною відмови Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради щодо перерахунку та виплати позивачу недоотриманих сум щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, що передбачена ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі трьох мінімальних заробітних плат та стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_2 недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі трьох мінімальних заробітних плат за 2015 - 2016 роки та залишити позов ОСОБА_2 в цій частині без розгляду.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко