Справа № 592/2242/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 р. Справа № 592/2242/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2017р. по справі № 592/2242/17

за позовом ОСОБА_1, заявленого в інтересах ОСОБА_2

до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про зобов'язання провести поновлення пенсії, шляхом її призначення на загальних підставах, відповідно до ст.27 та ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування",

ВСТАНОВИЛА:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, який обґрунтовує, тим що ОСОБА_2 виплачувалась пенсія за віком до 01.10.1997 року - до моменту його виїзду на постійне місце проживання за кордон, крім того позивач був учасником трудового фронту. 15.12.1997 року він виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю. Починаючи з 1997 року і станом на сьогоднішній день, призначеної по закону пенсії не отримує. 02.08.2016 року його представник звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак листом №364/В від 12.08.2016 року відповідач відмов йому у поновленні пенсії у зв'язку з відсутністю міжнародного договору з Ізраїлем та тим, що у позивача відсутня реєстрація на території України. За таких обставин просить зобов'язати відповідача провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2017 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, заявленого в інтересах ОСОБА_2 про зобов'язання Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником позивача ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій зазначає, що суд першої інстанції помилився при постановленні рішення, обґрунтувавши його нормою закону, яка втратила чинність у 2009 році. А саме п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - «Закон про пенсії»), положення якої скасовані, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного СУДУ № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року. Суд, всупереч чинного національного та міжнародного законодавства, знехтувавши верховенством права та судовою практикою, зокрема Європейського суду з прав людини - постановив незаконне рішення, обґрунтувавши його нормами, які суперечать законодавству. Просить суд, прийняти дану апеляційну скаргу, скасувати постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2017 року у справі №592/2242/17 та прийняти нову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Вказує, що враховуючи як національне так і міжнародне законодавство та судову практику, які не містять жодної норми обмеження виплати пенсій по факту місця проживання особи чи укладенню міжнародного договору - відпали усі підстави для обмеження пенсійних виплат позивачу - громадянину України, якого позбавили належного йому майна - пенсії. Ставлення судом права позивача на пенсію в залежність від укладення пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем - є незаконним та дискримінаційним і заборонено чинним національним та міжнародним законодавством. Зазначає, що пенсія позивачу має бути поновлена з 07 жовтня 2009 року - з дати рішення Конституційного суду України №25рп. Вказує, що поновлення пенсії ОСОБА_2 має бути здійснено згідно ч.2 ст. 49, згідно якої: виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Стаття 46 Закону про пенсії встановлює період з якого повинна бути виплачена пенсія: нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Вказує, що пенсія позивачу має бути поновлена в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. На підставі вищевикладеного просить скасувати постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2017 року у справі №592/2242/17. Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, зобов'язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Від відповідача справі до суду надійшли письмові заперечення по справі, в якому зазначають, що п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначають, що представник позивача посилається на рішення Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009, що визнає неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Гр. ОСОБА_2 отримував пенсію за віком до моменту виїзду на постійне місце проживання за кордон,а саме - до 01.10.1997 Року. У п 3.3 рішення Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 зазначено, що оскільки це конституційне провадження ініційоване судом загальної юрисдикції у зв'язку з розглядом конкретної справи, Конституційний Суд України зазначає, що згідно з частиною другою статті 152 Конституції України, частиною другою статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Тобто, на момент правових відносин п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був чинним та законним, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України. Вважають, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови дійшов правильного висновку про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Водночас, позивач звернувся до управління із заявою в якій просив поновити виплату йому пенсії у серпні 2016 року, таким чином його вимоги щодо повторного призначення пенсії та її поновлення з 2009 року є безпідставними. Вказують, що вимоги позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві і суперечать нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. В позовних матеріалах та доданих до них документах відсутні будь - які заяви про поновлення строку і тому управління вважає, що Позивачем порушені строки звернення до адміністративного суду. Позивачем було подано адміністративний позов здійснення перерахунку пенсії до Ковпаківського районного суду м. Суми 07.02.2017р., що є прямим порушенням строку звернення до адміністративного суду. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду. Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Отже, для вирішення питання про перебіг строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку. Таким чином, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України позовні вимоги позивача за період повинні бути залишені без розгляду. На підставі викладеного просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення Зарічного райвиконкому м. Суми та йому виплачувалась пенсія за віком, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Зарічної районної ради народних депутатів № 5 від 18.09.1997 року (а.с. 27).

З 01.11.1997 року ОСОБА_2 виплата пенсії припинена, оскільки він виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

02.08.2016 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області із заявою щодо поновлення виплати ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії (а.с. 58-60).

Однак Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області листом від 12.08.2016 р. № 364/В відмовило ОСОБА_2 щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії вказавши, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачена виплата пенсії за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Пенсійне забезпечення осіб, які виїхали за межі України, здійснюється згідно з міжнародними угодами, укладеними Україною з іншими державами. В зазначених угодах передбачається порядок розрахунку пенсій, зарахування стажу кожною стороною та умови виплати пенсії. На даний час діють угоди між Україною та Словакією, Чехією, Польщею та Іспанією. Між Україною та Ізраїлем не укладено договір про пенсійне забезпечення громадян при їх переселенні в межах цих держав. (а.с. 61).

Позивач не погоджуючись з таким рішенням суб'єкта владних повноважень, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 виходить з того що, оскільки позивач продовжує постійно проживати на території Ізраїлю та між Україною та Ізраїлем не укладено договір про пенсійне забезпечення громадян при їх переселенні в межах цих держав, то на підставі зазначених положень закону поновлення пенсії за віком ОСОБА_2. неможливе.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створення мережі державних, комунальних, приватних закладів по догляду за непрацездатними.

Стаття 24 Конституції України, гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами ( частина 3 статті 25 Конституції України).

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнано неконституційними пункт 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'зкове державне пенсійне страхування».

Згідно рішення Конституційного Суду України право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини у п. 51 рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 02.02.2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист громадян, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

Отже громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадян України, який проживає на території України.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій,

В ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно із абзацом 3 частини 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.1, 2 ст.42 цього Закону.

Згідно із частиною 3 статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений Закон України визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

В ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області листом від 12.08.2016 р. № 364/В відмовило ОСОБА_2 в поновленні виплати раніше призначеної пенсії вказавши, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачена виплата пенсії за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України.

В рішенні Пенсійного Фонду не зазначено інших підстав для відмови у проведенні ОСОБА_2 поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

А тому суд вважає, що відповідач не довів порушення ОСОБА_2 встановленого законом порядку звернення до органів Пенсійного фонду для поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в даному випадку питання стосується не призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, а відновлення неправомірно припиненої виплати пенсії. Тому в даному випадку процедура звернення до управління пенсійного фонду з заявою відповідного зразка застосована бути не може.

При цьому колегія суддів приходить до висновку про необхідність саме поновлення виплати пенсії, оскільки пенсія позивачу вже була призначена раніше.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем разом з позовом надавалася копія закордонного паспорта який, згідно діючого законодавства, посвідчує особу громадянина України та який діє на момент звернення до суду.

Докази припинення позивачем громадянства України відсутні.

Суд критично відноситься до твердження відповідача про пропущення позивачами строку звернення до суду за захистом, оскільки суду не було надано відомості коли позивач, який мешкає в країні Ізраїлі, довідався про рішення відповідача про припинення виплати раніше призначеної пенсії.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Положеннями ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивачі, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.. 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

Обмеження щодо отримання пенсії за місцем проживання визнано дискримінаційним, рішенням Європейського суду у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06).

Таким чином з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини та з метою не допущення дискримінації позивачів, як громадян України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову ОСОБА_2 про зобов'язання Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області провести поновлення позивачу виплати пенсії за віком.

Про те колегія суддів не погоджується з посиланнями позивача на те, що виплата пенсії позивачу має бути поновлена з 07 жовтня 2009 року - з дати рішення Конституційного суду України №25рп.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 08 грудня 2015 року по справі №21-5653а15, Верховний Суд України дійшов висновку, що вказані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

З матеріалів справи таких підстав не вбачається. Доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом позивачем не надано.

Враховуючи дату звернення позивача до суду 07.02.2017р. року (відповідно до штемпеля на конверті), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 07.08.2016 року.

З огляду на вищевикладене та позицію Верховного суду України, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача в контексті строку звернення до суду, про те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009р., яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним.

Що до вимоги позивача стосовно виплати компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати " та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги звертаючись до суду позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми доходу, що не відповідає вимогам закону.

Фактично вимоги позивача з цього приводу заявлені передчасно, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому дана постанова підлягає частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2017р. по справі № 592/2242/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не виплати ОСОБА_2 пенсії.

Зобов`язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням індексацій та доплат, передбачених пенсійним законодавством, починаючи з 07.08.2016 року.

Позовні вимоги в частині періоду з 07.10.2009р. по 06.08.2016р. - залишити без розгляду.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Григоров А.М.
Судді Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
У зв'язку з тимчасовим припиненням роботи суду повний текст ухвали виготовлений 04.09.2017 р.