Справа № 819/621/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/6485/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Гудим Л.Я.,

судді Затолочний В. С.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.05.2017 року у справі № 819/621/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо не здійснення нарахування судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»; стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 16000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 32000 грн. Однак, відповідачем за січень 2017 року, в порушення зазначених норм, нараховано та виплачено позивачу суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 16000 грн. За таких обставин, дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за січень 2017 року у меншому розмірі, ніж встановлено Законом, позивач вважає протиправними, що зумовило звернення до суду.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.05.2017 року у справі № 819/621/17 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо не здійснення нарахування судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Стягнуто з територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області на користь позивача недоплачену суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанову суду в частині здійснення донарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в межах суми донарахування за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області подало апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити. Зокрема в апеляційній скарзі зазначено, що з урахуванням положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачу з 01.01.2017 суддівської винагороди виходячи з місячного розміру посадового окладу 32000 грн. Згідно листа ДСА України від 15.01.2017 №11-256/17 чинним законодавством України з січня 2017 року встановлено посадовий оклад судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому, з урахуванням приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VII, мінімальна заробітна плата як розрахункова величина застосовується в розмірі 1600,00 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

ОСОБА_1 призначений на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області строком на п'ять років згідно Указу Президента України «Про призначення суддів» № 286/2012 від 24.04.2012 року.

Відповідно до довідки відповідача від 10.04.2017 року № 141 судді ОСОБА_1 за січень місяць 2017 року виплачено суддівську винагороду виходячи з посадового окладу 16000,00 грн. (а.с.6), що на думку позивача є неправомірним.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що якщо держава задекларувала певні правила обрахунку розміру суддівської винагороди то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил. Тобто, на переконання суду, поки не внесені зміни до Закону №2453-VI в частині визначення розміру посадового окладу судді, відсутні підстави для застосування відповідачами розрахункової величини у меншому розмірі ніж мінімальна заробітна плата.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), який частково втратив чинність, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 2 частини 3 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) встановлено, що Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується, відповідно до положення про територіальне управління Державної судової адміністрації, затвердженого головою Державної судової адміністрації України 25 вересня 2015 року.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 13 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

З приводу гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення Конституційний Суд України зазначає.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

За приписами частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною третьою статті 135 цього ж Закону базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У той же час, пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону № 2453-VІ.

Сторонами не заперечується той факт, що позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання.

Відповідно до частини третьої статті 133 Закону № 2453-VІ посадовий оклад судді встановлюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Однак, пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 1 січня 2017 року (далі - Закон № 1774-VІІ), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень.

Колегія суддів зазначає, що саме Законом № 1774-VІІ законодавець змінив підхід до визначення розміру суддівської винагороди, здійснивши перехід від обрахування його у відповідності до мінімальної заробітної плати як розрахункової величини - на прожитковий мінімум для працездатних осіб, зокрема, вніс відповідні зміни до Закону № 1402-VІІІ.

При цьому зміни з цього приводу до Закону № 2453-VІ дійсно внесені не були.

Відтак, має місце колізія норм права, що стала підставою для виникнення цього спору.

Колегія суддів підкреслює, що відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і саме до виключних повноважень останнього належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України).

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що Закон № 1774-VІІ не визнаний неконституційним, тому підлягає застосуванню. Крім того, саме цей закон прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового(их) акту(ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Додатково слід зауважити, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували судді до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Таким чином, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди відповідає приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що позов є безпідставним та необґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Тернопільській області не було порушено право позивача на передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений ТУ ДСА судовий збір не підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст. 160, ст.ст. 195,196, п.п. 3,4 ст. 198, п. 4 ст. 202, ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 205 ст.ст. 207,254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.05.2017 року у справі № 819/621/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволені позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення. На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Л. Я. Гудим
В. С. Затолочний
Повний текст судового рішення виготовлено 12.09.2017р.