Справа № 804/6746/16
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"06" вересня 2017 р. справа № 804/6746/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю:

представника позивача Останкової А.Б.,

представника відповідача Соломки М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі №804/6746/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про скасування постанови, -

встановив:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідачем правомірно було прийнято постанову про застосування штрафних санкцій на підставі статті 265 КЗпП України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач, зокрема, зазначив, що станом на момент звільнення працівників законодавство України про працю чітко встановлювало таку правову підставу для звільнення (розірвання трудового договору), як призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, тобто на строкову військову службу або на військову службу за контрактом.

При цьому, виняток з даного правила було встановлено лише для іншого виду служби - військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період (п.3 ч.1 ст.36, ч.1 ст.119 КЗпП України).

Відповідно до повісток, котрі надавалися до кадрового відділу відповідача особисто громадянами, останні були зараховані до Збройних сил України на строкову військову службу. Крім того, працівниками було особисто написано заяви на ім'я Генерального директора ПАТ "АМКР" про звільнення з займаних посад у зв'язку з призовом до Збройних сил України. За результатами розгляду вказаних повісток та заяв приймалися розпорядження про припинення трудового договору, згідно з якими працівників було звільнено з займаних посад.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що зазначених в постанові №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р. працівників було призвано саме на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, їх звільнення в період березня-квітня 2015 року було здійснено з належних та законних підстав, передбачених п.3 ст.36 КЗпП України.

Нормами ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" передбачалося, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

В той же час, нормами ч.3 ст.119 КЗпП України у діючий в зазначений період редакції було визначено, що зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності лише за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року.

З метою усунення вказаної невідповідності та забезпечення можливості застосування соціальних гарантій і до працівників, призваних на строкову військову службу, Верховною Радою України 14.05.2015р. було прийнято Закон України від №433-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять службу під час особливого періоду", яким внесено зміни та узгоджено між собою норми п.3 ст.36, ст.119 КЗпП України та ст.39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Проте, вказаний закон вступив в законну силу лише 11.06.2015р., в той час як звільнення (розірвання трудового договору) з особами, зазначеними в акті №344/4.7-03 від 12.09.2016 року, було здійснено до набрання сили цим законом - протягом квітня-травня 2015 року.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015р. №15, затвердженим Законом України від 15.01.2015р. №113-VIII, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, була оголошена часткова мобілізація.

Таким чином, гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

За відсутності в Указі Президента України "Про часткову мобілізацію" умов, що передбаченні частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", що кореспондуються з положеннями ст.119 КЗпП України, вбачається безпідставність тверджень відповідача, викладених в акті №344/4.7-03 від 12.09.2016 року та постанові №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р., та визнаних судом першої інстанції, про порушення позивачем норм ст.36 КЗпП України при звільненні визначеного переліку працівників.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що в період з 23.08.2016 року по 12.09.2016 року посадовими особами Держпраці було проведено планову перевірку дотримання ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами проведення зазначеної перевірки позивачем 12.09.2016 року складено акт № 344/4.7-03 від 12.09.2016 року, у якому зазначено, що відповідачем виявлено порушення вимог законодавства, а саме - у період березень-травень 2015 року позивачем було звільнено 21 працівника на підставі частини 3 статті 36 Кодексу закону про працю України у зв'язку з призовом на строкову службу до Збройних сил України. Звільнення працівників замість увільнення їх від роботи із збереженням робочого місця та середнього заробітку порушує умови ч.3 ст.36 КЗпП України, яким передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

На підставі зазначеного порушення відповідачем було прийнято постанову №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р., якою накладено на позивача штраф в сумі 275 500,00 грн. відповідно до абзацу 5 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки на момент звільнення зазначених у акті № 344/4.7-03 від 12.09.2016 року працівників діяв особливий період згідно Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015р. №15, тому на них поширювались гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України. Тому, на думку суду першої інстанції, відповідачем правомірно було прийнято постанову №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р. на підставі статті 265 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, в редакції станом на травень 2015 року, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Відповідно до Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015р. №15, затвердженого Законом України від 15.01.2015р. №113-VIII, було здійснено призов військовозобов'язаних, резервістів з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 працівника позивача було викликано повістками для проходження строкової військової служби згідно Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", що відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, в редакції на час призову, було підставою для припинення трудового договору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14 травня 2015 року № 433-VIII пункт 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: "3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу". У статті 119 Кодексу законів про працю України: у частині третій слова "призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" замінено словами "призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", а слова "до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року" - словами "до дня фактичної демобілізації"; частину четверту викладено в такій редакції: "За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України". Частину другу статті 39 Законі України "Про військовий обов'язок і військову службу" викладено в такій редакції: "2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду " від 14 травня 2015 року № 433-VIII набрав чинності 11.06.2015 року.

Зі змісту акту №344/4.7-03 від 12.09.2016 року та постанови №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р. вбачається, що відповідачем було застосовано положення п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, ст.119 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14 травня 2015 року № 433-VIII, який набрав чинності після призову та розірвання трудових договорів з працівниками позивача.

Також, на час звільнення працівників позивача абзацом 5 частини 2 статті 265 КЗпП України не було передбачено відповідальності юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Зазначений абзац було внесено до статті 265 КЗпП України Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за порушення встановлених законом гарантій працівникам, призваним на військову службу" від 03 листопада 2015 року № 734-VIII, який набрав законної сили 26.11.2015 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст.19 Конституції Країни органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо необґрунтованості прийнятої відповідачем постанови №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р., оскільки під час прийняття цієї постанови відповідачем було застосовано правові норми, які набрали чинності після виникнення спірних правовідносин, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Згідно ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.1 ст.94 КАС України).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову, то судові витрати позивача на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 2893 грн. 80 коп. підлягають стягненню з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі №804/6746/16 скасувати.

Позов задовольнити.

Скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №344/4.7-03/197 від 26.09.2016 р.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області судовий збір в сумі 2893 грн. 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко