Справа № 803/989/17
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2017-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 року Справа № 803/989/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.2017 позивач отримав повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, у якої відсутні умови передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Підставою такого повідомлення зазначено наказ № 40 від 31.07.2017.

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням та зазначає, що причиною його виїзду з Шрі-Ланки були переслідування за політичною та національною ознаками. Він як тамілець за походженням, надавав сприяння політичній партії Тамільський Національний Альянс, за що зазнав переслідувань, а тому у випадку його повернення до країни громадянської належності його життя перебуватиме під загрозою.

З врахуванням наведеного просить визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в поданих письмових запереченнях заявлені позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що свідчення, які надав позивач під час співбесіди, не можуть бути доказом переслідування (або загрози переслідування) в країні походження, а також не можуть бути доказами загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування до нього тортур, жорстокого або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх побоювань у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими не надав.

Вважає, що серед фактів, повідомлених ОСОБА_1, відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, під час проведення співбесіди позивач стверджував, що він не відігравав важливої ролі в партії «Національний Тамільський Альянс», а лише роздавав агітаційні листівки, що виключає можливість переслідування його з боку влади. Вказане дає підстави вважати, що останній відноситься до категорії економічних мігрантів, осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя внаслідок переслідувань, тощо.

Враховуючи наведене вважає, що оскаржуване рішення винесене у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Представники сторін до судового засідання 08.09.2017 подали суду письмові клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. 85, 86).

З врахуванням вимог частини першої статті 41, частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судовий розгляд справи здійснювався у відсутності представників сторін в порядку письмового провадження, без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2017 LT 0016 (а. с. 21-70) встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Джафна, Шрі Ланка, за національністю шріланкієць, сповідує індуїзм, рідна мова - тамільська, не одружений, з документів має національний паспорт (id-картка) громадянина Шрі-Ланки № НОМЕР_1, виданий 11.04.2013. В вересні 2016 року прибув в Україну та на даний час знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - Волинський ПТПІ).

14.07.2017 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 24, 33-37), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 07.07.2017 № 04-01/613 була скерована до УДМС України у Волинській області та отримана останнім 14.07.2017 за вх. № 7234 (а. с. 23).

УДМС України у Волинській області було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол від 17.07.2017 (а.с. 51-55), в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, тощо.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна походження Шрі-Ланка, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження 31.07.2017 працівником УДМС України у Волинській області зроблено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 59-64).

На підставі вищевказаного висновку, 31.07.2017 УДМС України у Волинській області прийнято наказ №40 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1» (а.с. 65). УДМС України у Волинській області направило позивачу повідомлення від 01.08.2017 № 0704/21 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 67).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як вбачається із висновку УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення від 31.07.2017 № 40, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що заява позивача носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, тобто, у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На думку суду, такі висновки органу державної міграційної служби відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіди, оформлені протоколами, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з актуальних джерел.

Так, зокрема, як вбачається з матеріалів особової справи № 2017 LT 0016, ОСОБА_1, під час співбесіди зазначив, що в країні його походження (Шрі-Ланка) в 1994 році розпочалася громадянська війна, яка закінчилась у 2009 році. Війна відбулася між армією уряду та армією «Тигри визволення Таміл-Іламу», які відстоювали права тамільців. Організацію «Тигри визволення Таміл-Іламу» було розгромлено у 2009 році, а її лідера убито сингальцями. В країні походження позивач займався виборчою компанією в Національному Тамільському Альянсі. У партію вступив у 2009 році, в якій працював 4 роки, в його обов'язки входило організовувати мітинги, роздавати плакати та прапорці з гаслами Національного Тамільського Альянсу. Вказує на переслідування його правоохоронними органами Шрі-Ланки за участь у Національному Тамільському Альянсі. Тому, через політичні проблеми змушений був покинути Шрі-Ланку. Так, 03.09.2016 ОСОБА_1 покинув країну походження та прямував до Німеччини. Виїзджаючи з Шрі-Ланки мав закордонний паспорт з туристичною візою до Російської Федерації, де пробув 5 днів. Також в ході проведеної співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що бажаючи потрапити до Німеччини заплатив агенту зі Шрі-Ланки 20000 доларів США. В Україну позивач прибув нелегально.

Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що позивач не відігравав важливої ролі в партії Національний Тамільський Альянс Шрі-Ланки, а лише роздавав агітаційні листівки, що на думку суду виключає можливість переслідування його з боку влади Шрі-Ланки.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, після закінчення громадянської війни в 2009 році та до моменту залишення території країни походження позивач безпечно проживав на її території протягом останніх семи років і безперешкодно залишив її. При цьому, мав можливість вільно пересуватися по території Шрі-Ланки, проте не скористався альтернативою переїзду в іншу місцевість країни походження та залишив її територію.

Суд звертає увагу на те, що позивач жодних доказів на підтвердження його переслідування чи загрози його життю в країні походження не надав.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2016 у справі № 303/9689/16-а за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Шрі-Ланки Кей Патхматіпен про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення позов задоволено, примусово видворено позивача за межі території України (а.с. 38).

З матеріалів справи вбачається, що позивач, потрапивши в Україну незаконним шляхом не звертався до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як і перебуваючи в третіх країнах, а звернувся лише після його затримання та поміщення у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, розташованому у селі Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

На думку суду, значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни походження, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в одну із країн Західної Європи.

У зв'язку із вищенаведеним, суд погоджується із висновками органу державної міграційної служби про те, що заява позивача носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є необґрунтованою та пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності (Шрі-Ланка) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів переслідування державними органами, загрози застосування до нього смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Також не повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесід про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Окрім цього, як було встановлено судом, позивач мав паспорт (id-картка) громадянина Шрі-Ланки № НОМЕР_1, виданий 11.04.2013, що в свою чергу свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Крім того, можливі переслідування позивача в майбутньому в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як встановлено в ході розгляду справи позивач не мав наміру залишитися в Україні, а використовував її як транзитну країну для подальшого виїзду до країн Західної Європи, а саме до Німеччини.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що лише Керівні позиції УВКБ ООН від 21.12.2012, які носять рекомендаційний характер, не можуть слугувати єдиною підставою для прийняття рішення про надання особі статусу біженця.

Інші доводи позивача не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення в даній адміністративній справі, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Позивач також просить суд зобов'язати відповідача вчинити дії, а саме повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак суд зазначає, що для того, щоб зобов'язати відповідача вчинити певні дії, слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Протилежного судом не встановлено.

Керуючись статтями 41, 122, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк