Справа № 423/1450/17
Суддя: Архипенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/1450/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 р.

Попаснянський районний суд Луганської області

в складі

головуючої судді Архипенко А.В.,

при секретарі судового засідання Іваненко С.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника ПФУ Чемрат О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання незаконними дій і рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача, скасувати його рішення від 05.05.2017 року про відмову ОСОБА_3 у призначенні пенсії за віком згідно п "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зобов'язати відповідача зарахувати до її загального трудового стажу періоди роботи з 24.07.1981 року по 06.06.1984 року, з 18.05.1992 року по 01.03.1997 року, до пільгового стажу (відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення») - періоди роботи з 07.06.1984 р. по 07.09.1990 р., з 28.10.1991 р. по 17.02.1992 р., з 22.06.1992 р. по 01.03.1997 р., а також зобов'язати відповідача призначити йому пенсію за віком з 27.04.2017 року відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та п "б" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позов обґрунтовано тим, що 24 квітня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах. Відповідач, розглянувши заяву позивача, своїм рішенням від 05.05.2017 року відмовив позивачу у призначенні такої пенсії, неправомірно (на думку позивача) виключивши з указані вище періоди її роботи з загального та пільгового стажу, у зв'язку з чим визнало позивача такою, що не має необхідного для призначення пенсії стажу.

У судовому засіданні позивач та представник позивача наполягали на задоволенні позову, надали відповідні пояснення.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, зазначаючи, що, виходячи тільки із записів у трудовій книжці неможливо визначити відомості про професію або посаду, характер виконуваної роботи, а також повноту та постійну зайнятість робочого часу і тому позивач повинен надати відповідні уточнюючи довідки з відповідними відомостями. При цьому позивачем не було надано уточнюючі довідки та документи про атестацію робочих місць. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що перший запис про прийняття на роботу позивача датований 24.07.1981 року, тоді як в графі 4 зазначено дату наказу про прийняття на роботу - 20.07.1982 року, тобто має місце розбіжність у цих датах близько року. Записи про роботу позивача з 18.05.1992 р. по 01.03.1997 р. на шахті «Пролетарська» не завірені печаткою.

Аналогічні доводи містяться в письмових запереченнях відповідача.

Суд, вислухавши сторони, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Так, судом встановлено, що позивач 24 квітня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах. На момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії позивачці, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, вже виповнився 51 рік.

Відповідач, розглянувши заяву позивача, своїм рішенням від 05.05.2017 року відмовив позивачу у призначенні такої пенсії. Зокрема, в рішенні зазначено, що позивач має загальний стаж роботи 13 років 08 місяців 17 днів. До загального стажу позивача не зараховані періоди з 24.07.1981 року по 06.06.1984 року (2 роки 10 місяців 14 днів), з 18.05.1992 року по 01.03.1997 року (4 років 09 місяців 13 днів) у зв'язку з тим, що в трудовій книжці позивача запис про прийняття на роботу, датований 24.07.1981 р., не узгоджується з датою наказу про прийняття на роботу, датованим 20.07.1982 р.; у записі про переведення від 24.04.1983 відсутня дата на номер наказу; записи №14-18 про роботу з 18.05.1992 р. по 01.03.1997 р. на шахті «Пролетарська» не засвідчені печаткою. До пільгового стажу (відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення») не зараховані періоди роботи з 07.06.1984 р. по 07.09.1990 р. (6 років 03 місяці 01 день) та з 28.10.1991 р. по 17.02.1992 р. (03 місяці 22 дні) у зв'язку з відсутністю уточнюючих довідок підприємств, а з 22.06.1992 р. по 01.03.1997 р. (4 роки 08 місяців 08 днів) - відсутністю уточнюючих довідок підприємств і документів про атестацію робочих місць.

Оглядом трудової книжки встановлено, що в трудовій книжці позивача містяться відповідні записи про роботу позивача протягом спірних періодів, але ці записи дійсно містять недоліки, про які зазначено в рішенні відповідача від 05.05.2017 року.

Вирішуючи справу по суті, суд керується наступними положеннями законодавства.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Позовні вимоги в даній справі ґрунтуються на положеннях п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідного якого на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах; до досягнення вказаного віку право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними 51 рік (для жінок які народилися з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року). За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок;

Враховуючи наявність цих чітких законодавчих вимог, які обумовлюють майновий інтерес позивача, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. Разом із тим, суд має перевірити, чи відповідає позивач усім критеріям, переліченим в п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі. Зокрема, позивач раніше працювала на підприємствах, які зараз залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких довідок чи інших архівних документів щодо його роботи на них (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Слід зазначити, що відповідач відмовляється зарахувати до загального стажу певні періоди роботи позивача на підставі виявлених неточностей у записах в трудовій книжці позивача, а також визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємств і документів про атестацію робочих місць.

Разом із тим, порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків ). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.3 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Луганської області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, а також опитати свідків, які знали заявницю по спільній з нею роботі на одних підприємствах.

За цих обставин, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав вимоги ч.2 ст.71 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У той же час, у судовому засіданні було допитано двох свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_4 разом із позивачем працювала на Ворошиловградському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна та на шахті «Пролетарська», що підтверджується записами в її трудовій книжці. Вона підтвердила, що позивач працювала на верстатобудівному заводі саме з 1981 року. Також вона зазначила, що позивач працювала на шахті за професією стволового поверхні повний робочий день. Свідок також працювала зі цією професією і підтвердила проведення атестації робочих місць.

Свідок ОСОБА_6, яка разом із позивачем працювала на шахті «Пролетарська», що підтверджується записами в її трудовій книжці, також пояснила, що позивач працювала на шахті «Пролетарська» стволовим поверхні згідно з трудовим розпорядком повний робочий день. Свідок також працювала зі цією професією і підтвердила проведення атестації робочих місць.

Суд також звертає увагу на те, що попри розбіжності в даті прийняття позивача на роботу (24.07.1981 року) і даті наказу про прийняття на роботу (20.07.1982 р.), на першій сторінці трудової книжки міститься дата її заповнення - 24.01.1981 року, засвідчена підписом уповноваженої особи та печаткою.

Таким чином, не дивлячись на виявлені у трудовій книжці позивача недоліки, з урахуванням наведених показань свідків суд вважає, що позивачем було доведено наявність у неї спірного загального та пільгового стажу (відповідні професії передбачені Списком №1). Тому позов підлягає задоволенню в частині вимог щодо визнання незаконними дій відповідача щодо незарахування спірних періодів до загального та пільгового стажу позивача, в також щодо зобов'язання відповідача зарахувати ці періоди до загального та пільгового стажу позивача відповідно.

Разом із тим, в частині вимог щодо визнання протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії та щодо зобов'язання відповідача призначити пенсію відповідачу слід відмовити. Так, відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для призначення пенсії позивачу необхідно, щоб вона мала не менше 21 року 6 місяців загального стажу, з них не менше 10 років - пільгового. Проте навіть після зарахування всіх спірних періодів до загального стажу позивача, він становитиме менше, ніж 21 рік 6 місяців. Тому позивач не відповідала вимогам п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, а отже в призначенні пенсії їй було відмовлено правомірно.

Беручи до уваги те, що позов задоволено частково, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,71,86,158-163,183-2,186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання незаконними дій і рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо незарахування позивачу ОСОБА_3 до загального стажу періодів роботи з 24.07.1981 року по 06.06.1984 року на Ворошиловградському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна (робоча зел.будівництва); з 18.05.1992 року по 01.03.1997 року на шахті «Пролетарська» Виробничого об'єднання «Стахановвугілля», та до пільгового стажу (відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення») періоди роботи з 07.06.1984 р. по 07.09.1990 р. на Ворошиловградському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна в якості стерженщіка машинної формовки; з 28.10.1991 р. по 17.02.1992 р. на Луганському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна (стерженщік машинної формовки); з 22.06.1992 р. по 01.03.1997 р. на шахті «Пролетарська» Виробничого об'єднання «Стахановвугілля» в якості стволового поверхні другого розряду дільниці ВШТ.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі зарахувати до загального стажу позивачки ОСОБА_3 стаж роботи з 24.07.1981 року по 06.06.1984 року на Ворошиловградському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна (робоча зел.будівництва), з 18.05.1992 року по 01.03.1997 року на шахті «Пролетарська» Виробничого об'єднання «Стахановвугілля».

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі зарахувати до пільгового стажу (відповідно до п "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення") періоди роботи ОСОБА_3:

- з 07.06.1984 р. по 07.09.1990 р. на Ворошиловградському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна (стерженщік машинної формовки);

- з 28.10.1991 р. по 17.02.1992 р. на Луганському ордена трудового Червоного прапору та Знаку Пошани верстатобудівному заводі імені В.І.Леніна (стерженщік машинної формовки);

- з 22.06.1992 р. по 01.03.1997 р. на шахті «Пролетарська» Виробничого об'єднання «Стахановвугілля» (стволовий поверхні другого розряду дільниці ВШТ).

У задоволенні решти вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень 00 коп.).

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, повний текст постанови складено 11.09.2017 р.

Суддя А.В.Архипенко