Справа № 317/1673/17(2-а/317/72/2017)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2017 рокусправа № 317/1673/17(2-а/317/72/2017)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Юрко І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р. в справі № 317/1673/17 за позовом ОСОБА_1 до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання рішення протиправним, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з адміністративним позовом до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та розпорядження в частині призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% суддівської винагороди, без врахування календарного періоду проходження строкової військової служби та стажу роботи на посаді слідчого; зобовязання призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% суддівської винагороди відповідно до подання апеляційного суду Запорізької області № 08-02 від 20.09.2016 р., без обмеження граничного розміру, починаючи з 21.09.2016 р.

Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р. позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову з підстав порушення норм матеріального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Справа судом першої інстанції у відповідності до ст. 183-2 КАС України розглянута в порядку скороченого провадження, у звязку з чим апеляційний перегляд здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 03.11.1992 р. по 20.09.2016 р. працював суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, суддею апеляційного суду Запорізької області. Наказом в.о. голови апеляційного суду Запорізької обл. № 79-К від 20.09.2016 р. ОСОБА_1 виключено зі складу суддів Апеляційного суду Запорізької обл. у зв'язку з відставкою на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 р. №1515-VIII.

21.09.2016 р. позивач звернувся до УПФУ в Запорізькому районі Запорізької області із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», надавши всі необхідні документи, що визнається відповідачем.

За результатами розгляду поданих документів відповідачем розпорядженням призначив позивачу з 21.09.2016р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з листом відповідача від 05.05.2017 р. № 5/Б-4 до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці і від якого залежить розмір такого грошового утримання, відповідачем зараховано лише роботу позивача на посаді судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, судді Апеляційного суду Запорізької області за період з 03.11.1992 р. по 20.09.2016 р., що становить 23 роки 10 місяців. Відповідачем не зараховано до стажу роботи, що дає право на відставку, календарний період проходження строкової військової служби, який у позивача становить 1 рік 11 місяців 27 днів, а також стаж роботи позивача на слідчій роботі, який становить 10 років та 8 місяців, із яких 1 рік 2 місяці 17 днів - на посаді слідчого, що підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2005 р. № 2-2057.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності не включення відповідачем до стажу роботи позивача, що дає право на відставку, періоду проходження строкової військової служби та стажу роботи на посаді слідчого, що призвело до неправильного визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Колегія суддів вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Спірним питанням в цій справі є наявність правових підстав для включення у стаж роботи позивача, що дає право на відставку, періоду строкової військової служби та службу на посаді слідчого.

Згідно з ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 р. № 2862-Х11 (в редакції, чинній станом на час набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI в редакції від 07.07.2010 р.) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Пунктом 11 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 р. № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Однак, таке право не підлягає обмеженню, якщо воно вже набуте, ще до набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI.

Конституційний суд України в рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У зв'язку з ухваленням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» визнано неконституційними окремі норми статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зокрема, частиною четвертою резолютивної частини Конституційний Суд України вказав наступний порядок виконання рішення: частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, а саме: Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Отже судді, стаж роботи яких на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» надавав право на певний розмір щомісячного довічного грошового утримання із набуттям чинності вказаним законом право на отримання такого грошового утримання не втрачають, тому, відповідно, позивач має право отримувати грошове утримання у відставці в розмірі 90% заробітної плати судді із урахуванням його стажу роботи та без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність дій та розпорядження відповідача про призначення позивача щомісячного довічного грошового утримання судді в розмірі 86% замість 90% через неврахуванні у стажі, що дає право на відставку судді, періоду строкової військової служби та періоди роботи на посаді слідчого.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р. в справі № 317/1673/17 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р. в справі № 317/1673/17 за позовом ОСОБА_1 до Запорізького приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання рішення протиправним, зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду у відповідності до ст. 183-2 КАС України є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: І.В. Юрко