Справа № 366/708/17
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

04 вересня 2017 року м. Київ К/800/24575/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Іванківському районі Київської області (далі - УПФ) в якому просив: визнати протиправною відмову відповідача щодо призначення йому пенсії на підставі статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII, спірна пенсія відповідно); зобов'язати УПФ призначити та виплачувати йому спірну пенсію починаючи з 10 лютого 2017 року із застосуванням при обчисленні її розміру показника середньої заробітної плати за три роки, що передують року звернення.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що відмова відповідача у призначенні йому спірної пенсії не ґрунтується на вимогах закону і порушує його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Постановою Іванківського районного суду Київської області від 5 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Зокрема, визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу спірної пенсії та зобов'язано відповідача повторно розглянути питання щодо призначення такої, в решті позову відмовлено.

Відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, в частині задоволених вимог, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 19 липня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, з підстав її невідповідності вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржнику, у строк до 11 серпня 2017 року запропоновано усунути зазначені в ухвалі недоліки та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

У встановлений судом процесуальний строк скаржником виконано вимоги ухвали у повному обсязі, однак у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що УПФ не розглянуло заяву позивача з прийняттям рішення, згідно вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Закони №№ 1058-IV, 1788-XII, Порядок 22-1 відповідно).

Судами встановлено, що позивач починаючи з 2008 року є одержувачем пенсії за віком, обчисленої і виплачуваної згідно Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та призначеної на підставі пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

У лютому 2017 року позивач звернувся до УПФ з заявою про призначення йому спірної пенсії, однак відповідач, листом від 22 лютого цього ж року роз'яснив ОСОБА_1 про відсутність для цього правових підстав.

Так, у відповідності до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Механізм реалізації цього права врегульовано актами пенсійного законодавства України, до яких, зокрема, належать Закони №№ 1058-IV, 1788-XII, 796-XII, Порядок 22-1.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 9 цього ж Закону визначено види пенсійних виплат, до яких належить і пенсія за віком.

Умови призначення пенсії за віком встановлені статтею 26 Закону № 1058-IV, згідно з приписами якої право на призначення пенсії за віком виникає після досягнення віку, встановленого цією статтею.

Водночас, згідно з положеннями пункту 16 Розділу XV "ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ" Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Комплексний аналіз наведених правових норм Конституції та Законів України дають підстави для висновку, що право на призначення пенсії за віком на загальних підставах виникає у застрахованих осіб за наявності відповідного страхового стажу після досягнення ними встановленого законодавством віку, який може бути зменшено на підставі положень Закону № 1788-XII.

Разом з тим, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я визначає Закон № 796-XII та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Статтею 55 Закону № 796-XII передбачено надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, а згідно з частиною 3 цієї ж статті призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Як встановлено судами, позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, що підвереджується відповідним посвідченням, а тому має право на пільги, встановлені Законом № 796-XII.

Таким чином, позивач, за наявності умов, визначених статтею 55 Закону № 796-XII має право на призначення і виплату пенсії за віком за нормами Закону № 1058-IV із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього ж Закону.

Отже, як стаття 13 Закону № 1788-XII, так і стаття 55 Закону № 796-XII визначають лише право особи на пенсію за віком на пільгових умовах, а саме із зниженням пенсійного віку, однак в обох випадках призначення і виплата такої пенсії відбувається згідно Закону № 1058-IV в межах одного виду пенсійних виплат.

При цьому, за приписами абзаців 1, 6 пункту 4.3, абзацу 2 пункту 4.7 Порядку 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Як правильно встановив апеляційний суд УПФ не приймало рішення за заявою позивача, у розумінні наведених вище положень Порядку 22-1, а лише направила на його адресу відповідний лист із роз'ясненням відсутності у нього права на спірну пенсію, відтак його висновки про наявність підстав для часткового задоволення позову і зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 є правильними та такими, що узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми матеріального або порушив норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року, відмовити.

Копію цієї ухвали, разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк