Справа № 826/8072/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року № 826/8072/17

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом публічного акціонерного товариства «Київхліб»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулось публічне акціонерне товариство «Київхліб» (надалі - ПАТ «Київхліб», позивач) з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (надалі - Офіс ВПП ДФС/податковий орган, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Представник позивача зазначає, що відповідачем протиправно винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки позивачем не було порушено норм податкового законодавства, що підтверджується матеріалами справи.

Представником відповідача на адресу суду подано письмові заперечення, в яких зазначив про правомірність винесеного податкового повідомлення-рішення та безпідставність доводів та вимог позивача.

На підставі ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАСУ) судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У відповідності до наказу від 24.11.2016р. №994, направлень від 25.11.2016р. №849 та №850 відповідачем проведено документальну виїзну перевірку.

За результатами проведеної перевірки податковим органом складено акт від 20.02.2017р. №328/28-10-41-02/00381574, яким встановлено порушення:

пп.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.134.1 ст.134 Податкового кодексу, в результаті чого встановлено завищення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування за 1 квартал 2016року в сумі 2 315 408грн. та занижено податок на прибуток на загальну суму за 3 квартали 2016року на суму 26 112 389,94грн, в тому числі по періодах: 1 квартал 2016року у сумі 4 767 967,76грн.; 1-ше півріччя 2016року у сумі 26 112 389,94грн., 3 квартали 2016року у сумі 26112389,94грн.;

п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 27 546 369грн., в тому числі за лютий 2016року на суму ПДВ 2 235 507грн., за березень 2016року на суму ПДВ - 6 045 183грн., за червень 2016року на суму ПДВ - 8 496 360грн., за липень 2016року на суму ПДВ - 10 769 318грн. та завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту по періодах: за квітень 2016року на суму ПДВ - 20 733 075грн., за травень 2016року на суму ПДВ - 20 733 075грн., за серпень 2016року на суму ПДВ - 1 467 397грн., за вересень 2016року на суму ПДВ - 1 467 397грн.

На підставі Акту перевірки контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення:

№ від 16.03.2017р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 41 319 552,00грн. (за основним платежем 27 546 368,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 13 773 184,00грн.);

№ від 16.03.2017р., яким зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ на суму 44 400 944,00грн.;

№№ від 16.03.2017р., яким збільшено суму з податку на прибуток на суму 39 168 585,00грн. (за основним платежем 26 112 390,00грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 13 056 195,00грн.);

№ від 16.03.2017р., яким зменшено суму від'ємного значення оподаткування податку на прибуток на суму 2 315 408,00грн.

Позивач не погоджується з встановленими порушеннями та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, в зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Між ПАТ «Київхліб» (Покупець) та СФГ «Любава-1» (Постачальник) укладено договір поставки від 01.0.2016р. №0302-сх. Відповідно до п.1.1 договору Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцю олію соняшникову (сиру, нерафіновану невиморожену 1 гатунку, суміш пресової та екстракційної, зі соняшнику врожаю 2015року), а Покупець зобов'язується прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату.

Відповідно до специфікації №1 від 10.02.2016р. до Договору Постачальник постачає олію соняшникову (сиру, нерафіновану невиморожену 1 гатунку, суміш пресової та екстракційної, зі соняшнику врожаю 2015року) в кількості 1000 тон (+/- 5%) за ціною 19 600грн. за тону, на загальну суму 1 960 000грн. без ПДВ. Термін поставки, згідно п.6 специфікації №1 з 10.02.2016р. по 29.02.2016р. включно.

Специфікацією №2 від 01.03.2016р. до Договору визначено, що Постачальник постачає олію соняшникову (сиру, нерафіновану невиморожену 1 гатунку, суміш пресової та екстракційної, зі соняшнику врожаю 2015року) в кількості 1000 тон (+/- 10%) за ціною 19 600грн. за тону, на загальну суму 1 960 000грн. без ПДВ. Термін поставки, згідно п.6 специфікації №2 з 01.03.2016р. по 07.03.2016р. включно.

Пунктом 4 специфікацій №1 та №2 визначено, що передача Товару Покупцеві здійснюється згідно правил «Інкотермс-2010», які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером Договору. Товар поставляється на умовах (згідно базису поставки) DAT ПАТ «Іллічівський олійножировий комбінат», Україна, Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Транспортна, 45. Постачальник зобов'язується розвантажити та передати Товар Покупцеві або іншій уповноваженій Покупцем особі.

Загальна кількість поставленої олії складає 1954,06тонни на загальну суму 45 959 491,20грн. включаючи ПДВ.

СФГ «Любава-1» в повному обсязі поставило товар та видано видаткові накладні №51 від 26.02.2016р., №1/0703 від 07.03.2016р.; податкові накладні №20 від 26.02.2016р., №21 від 07.03.2016р.

На підтвердження факту передачі товару між сторонами підписано акт приймання-передачі від 26.02.2016р. та акт приймання-передачі від 07.03.2016р.

Представником позивача також зазначено, що з метою зниження господарських ризиків позивачем укладено договір комісії №100216 від 10.02.2016р. з ТОВ «Ніктрейд плюс». Умовами договору ПАТ «Київхліб» (Комітент) доручає, а ТОВ «Ніктрейд плюс» (Комісіонер) зобов'язується за дорученням Комітента за здійснити від свого імені та за рахунок Комітента вчинити дії визначені умовами даного договору.

Додатком №1 та №2 до договору комісії №100216 від 10.02.2016р. визначено, що передача товару Комісіонеру здійснюється на ПАТ «Іллічівський олійножировий комбінат». Строк передачі товару з 10.02.2016р. по 29.02.2016р. та з 01.03.2016р. по 07.03.2016р.

Передача Товару у розпорядження ТОВ «Ніктрейд плюс» здійснено на підстав актів прийому-передачі товару згідно договору комісії від 26.02.2016р. №1 та від 07.03.2016р. №2.

ТОВ «Ніктрейд плюс», як комісіонером, підписано специфікацію №12 до контракту №0116СРТ-SFO від 04.01.2016р., укладеного між ТОВ «Ніктрейд полюс» та нерезидентом EXACOM SALES LIMITED, відповідно до якої продавець (ТОВ «Ніктрейд плюс») поставляє (продає), а Покупець (EXACOM SALES LIMITED) приймає та оплачує (купує) сіру нерафіновану олію із зерен соняшника врожаю 2015року, наливом на умовах контракту.

ТОВ «Ніктрейд плюс» здійснено відвантаження та митне оформлення товару за митими деклараціями №500040408/2016/01225 та №500040408/2016/001930.

За результатами виконаних операцій ТОВ «Ніктрейд плюс» подано ПАТ «Київхліб» звіт комісіонера №1 від 29.04.2016р. з додатками та підтверджуючими документами про виконання договору №100216 та підписано акт надання послуг №1 від 29.04.2016р.

Між ПАТ «Київхліб» (Покупець) та ТОВ «Ферко» (Постачальник) укладено договір поставки від 19.02.2016р. №П19022. Згідно п.1.1 Договору Постачальник зобов'язується передати (поставити) у власність Покупця товар, а Покупець прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Додатком №1 від 19.02.2016р. до Договору поставки №1119022 від 19.02.2016р. погоджено, що Постачальник зобов'язується передати (поставити) Покупцю кукурудзу з-го класу, українського походження, врожаю 2015року у кількості 13000тон (+/- 5%) за ціною 4569грн. за 1 тону на загальну суму 59 397 000грн. з ПДВ.

Пунктом 6 додатку №1 визначено, що Постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару не пізніше 31.03.2016р. на умовах EXW зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл»/Одеський морський торгівельний порт.

Додатком №2 від 25.03.2016р. до Договору поставки №1119022 від 19.02.2016р., визначено, що Постачальник зобов'язується передати (поставити) Покупцю пшеницю 2-6го класу, українського походження, врожаю 2015року у кількості 15000тон (+/- 5%) за ціною 4560грн. за 1 тону на загальну суму 68 400 000грнн. З ПДВ.

Пунктом 6 додатку №2 погоджено, що постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару не пізніше 30.04.2016р. на умовах EXW зерновий склад ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл»/Одеський морський торгівельний порт.

ТОВ «Ферко» після здійснення поставки товару надало ПАТ «Київхліб» видаткові накладні №32 від 31.03.2016р., №52 від 13.04.2016р.; податкові накладні №8 від 31.03.2016р., №12 від 13.04.2016р.

На підтвердження факту передачі товару між ТОВ «Ферко» та ПАТ «Київхліб» підписано акти приймання-передачі від 31.03.2016р. та від 13.04.2016р.,

З метою зниження господарських ризиків позивачем укладено договір комісії від 19.02.2016р. №К1902-2 з ТОВ «Вторметеспорт». Відповідно до п.1.1 договору комісії ПАТ «Київхліб» (Комітент) доручає, а ТОВ «Вторметеспорт» (Комісіонер) зобов'язується за дорученням Комітента за плату здійснити від свого імені та за рахунок Комітента дії згідно Договору комісії.

Пунктом 4.2 Договору комісії визначено, що Комітент передає комісіонеру товар на умовах обумовлених в додатках до договору.

Додатком №1 від 19.02.2016р. сторони погодили, що Комісіонер від свого імені, але за рахунок і на користь Комітента продає на експорт товар: кукурудза 3-го класу врожаю 2015року українського погодження у кількості 13000тон (+/- 5%). Термін передачі товару на комісії на комісію до 31.03.2016р.

Додатком №2 від 25.03.2016р. сторони погодили, що Комісіонер від свого імені, але за рахунок і на користь Комітента продає на експорт наступний товар: пшеницю 2-6го класу врожаю 2015року українського походження у кількості 15000тон (+/- 5%). Термін передачі товару на комісію до 30.04.2016р.

Відповідно до актів приймання-передачі товару на комісію №1 від 31.03.2016р., №1 від 13.04.2016р., №2 від 13.04.2016р. ПАТ «Київхліб» передав на комісію.

ТОВ «Вторметекеспорт» підписано контракт №С24-03/2016-VME від 24.03.2016р. та контракт №W 13-04/2016-VME від 13.04.2016р. з нерезидентом Vernon Business Lsmsted.

ТОВ «Вторметекеспорт» здійснено відвантаження та митне оформлення товару за митними деклараціями №500060703/2016/003560, №500060703/2016/004421, №500060703/2016/004135.

За результатами виконаних робіт ТОВ «Вторметекеспорт» подано ПАТ «Київхліб» звіт комісіонера від 20.04.2016р. та від 28.04.2016р. Також підписані акти надання послуг №34 від 20.04.2016р., №41 від 28.04.2016р.

Копії договорів поставок, видаткові накладні, платіжні доручення та інші вище перелічені документи містяться в матеріалах справи.

Так, податковий орган посилається на те, що документи (податкові та видаткові накладні), що виписні контрагентами на користь позивача є дефектними, не можуть бути прийняті до уваги для формування витрат, внаслідок нереальності господарської операції між сторонами.

Крім того, відповідач в запереченнях на позовну заяву зазначає, що під час перевірки не надано доказів, куди постачався товар, а тому не можливо встановити реальність господарських взаємовідносинах між позивачем та контрагентом.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи містяться інформація про вантаж, пункти навантаження та розвантаження, інформацію про осіб, відповідальних за перевезення та сертифікатів відповідності, видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, що в свою чергу спростовую висновки контролюючого органу викладених в Акті перевірки.

Судом досліджено первинну документацію та встановлено, що в вищезазначених документах - зазначено, які послуги (постачання товару) надавалися всі рядки заповнені належним чином, що в свою чергу свідчить по здійснення господарських взаємовідносинах в межах їх господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними первинними документами, що є свідченням добросовісності Позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що визначальна ознака господарської операції, а саме спричинення реальних змін майнового стану позивача підтверджується матеріалами справи, оскільки в результаті придбання Товару згідно договорів та відбулась сплата коштів за отриманий/поставлений товар контрагентами.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в листі від 01.11.2011р. №1936/11/13-11, що наявність або відсутність окремих документів, як і помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю були.

Підпункт 14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами п.138.4 та 138.5 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з п.138.6 ст.138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зміст Акту перевірки свідчить, що відповідачем не встановлено відсутність на момент перевірки у позивача відповідних розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім того, відповідачем не наведено, а судом не встановлено, що первинні документи, складені у межах спірних господарських операцій, не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; не доведено таких обставин і в Акті перевірки.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до кредиту та витрат.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Між тим, наявність видаткових накладних, актів приймання-передачі, дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується дослідженими судом належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 Податкового кодексу України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з податку на прибуток як наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак "фіктивності" контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку податкового органу, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень стосовно контрагентів, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відповідно до пп.«а» п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Судом встановлено, що суми ПДВ, віднесеного позивачем до податкового кредиту при здійсненні операцій з придбання товару у контрагентів, повністю підтверджуються податковими накладними, виданими контрагентами.

Пункт 201.1 ст.201 Податкового кодексу України визначає перелік обов'язкових реквізитів податкової накладної. Судом встановлено, що усі податкові накладні, що були виписані контрагентами для ПАТ «Київхліб», містять усі необхідні реквізити, передбачені п.201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум ПДВ до податкового кредиту. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказах встановлено, що усі податкові накладні, видані контрагентами позивача, у передбаченому законом порядку були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 201.8 ст.201 ПКУ право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. У даному випадку на момент виписування усіх податкових накладних, що зазначені в Акті перевірки, контрагенти булі зареєстровані як платники ПДВ, зазначене не оспорюється відповідачем.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що товар, придбаний позивачем у контрагентів, був використаний у подальшому в власній господарській діяльності позивача.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами "безтоварності"/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст.91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентами і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагенти позивача, як юридичні особи були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та були зареєстрованими платниками податків на додану вартість.

Крім того, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент вчинення господарських операцій контрагенти позивача - ТОВ «Ферко» та СФГ «Любава-1» не ліквідовані, не перебували у стані ліквідації, наявна вся необхідна інформація про керівників даних товариств.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування показників податкової звітності, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.,

Всі первинні документи по фінансово-господарським операціям ПАТ «Київхліб» складені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що для формування в тому числі і податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З аналізу вищезазначених норм закону та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду переконливі докази того, що вищезазначений договір укладений з метою настання реальних обставин, а тому, висновки викладені в Акті перевірки є помилковими та викладеними з порушенням норм податкового права.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013р. по справі № К/9991/74156/12.

Будь-яких обмежень, застережень, заборон відносно включення до складу адміністративних витрат, витрат по супроводженню програмного забезпечення ПК України не містить. Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат. Всі умови, передбачені чинним законодавством, для формування витрат Позивачем було дотримано, а відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази не спростовано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що податковим органом жодним чином не доведено, що операції з придбання косметичної продукції, є недійсними та/або такими, що не пов'язані з отриманням доходу, не наведено вагомих доказів та аргументів для обґрунтування своєї позиції.

Матеріалами справи підтверджується, що господарські операції фактично виконані та оформлені відповідними первинними (бухгалтерськими та податковими) документами. Визнання первинних документів та господарських операцій податковим органом недійсними, не пов'язаними з отриманням доходу та такими, що зумовлюють завищення витрат, лише на підставі припущень податкового органу в односторонньому порядку, не породжує недійсності фінансових документів, пов'язаних з виконанням правочинів та здійсненням підприємницької діяльності.

При цьому слід зазначити, що одним із основних принципів податкового законодавства, відповідно до ст. 4.1.4 ПК України є принцип презумпції правомірності рішень платника. Відповідно, принцип оцінки податкових спорів - це принцип презумпції добросовісності платника, у зв'язку з яким, дії платника податків є економічно виправданими, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах є достовірними.

Отже, віднесення позивачем сум до складу витрат на підставі належним чином оформлених розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість яких передбачена правилами ведення податкового обліку, є правомірним.

З аналізу вищезазначених норм права та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірного рішення з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.69, 70, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.03.2017р. №, від 16.03.2017р. №, від 16.03.2017р. №, від 16.03.2017р. №.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за рахунок державних асигнувань на користь ПАТ «Київхліб» () судові витрати в сумі 1 210 522,05грн.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.В. Смолій