Справа № 815/438/17
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/438/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Федусика А.Г.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діють ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діють ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивачка) звернулись до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області( далі - Управління, відповідач), в якому просять:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.01.2017 року № 9, яким позивачам було відмовлено у прийнятті заяви про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх неповнолітніх дітей, в інтересах яких вони діють, ОСОБА_4 2000 р.н., ОСОБА_5 2002 р.н., ОСОБА_6 2004 р.н., рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначено, що вони є громадянами Узбекистану, але не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни, оскільки мають обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань через свої релігійні переконання. Однак, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивачам необґрунтовано відмовлено у прийнятті заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На переконання позивачів, відповідачем не враховано, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась, що є підставою вважати, що умови, за якими їм раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту змінилися, відтак є підстави для прийняття міграційним органом заяв позивачів до розгляду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,- відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 є громадянином Узбекистану, уродженцем м. Коканд. За національністю узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - узбецька, також володіє російською мовою. Одружений на громадянці Узбекистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5, з якою має трьох дітей: сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7, доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8

27 жовтня 2011 року ОСОБА_2 вибув з Узбекистану в Україну авіарейсом м.Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1, державний кордон перетнув легально у КПП аеропорту Бориспіль. З м. Києва позивач прибув у м. Одесу до свого товариша та допомагає йому в мечеті.

ОСОБА_3 є громадянкою Узбекистану, уродженкою м. Коканд. За національністю узбечка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова - узбецька, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином Узбекистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9, з яким має трьох дітей: сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7, доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8

Позивачка разом із дітьми виїхала в Україну до чоловіка, оскільки вона, як мусульманська жінка, повинна бути поряд із чоловіком, а той був вимушений покинути Батьківщину через те, що представники служби безпеки підозрювали його в терористичній діяльності.

Вперше ОСОБА_3 прибула на територію України 23.05.2013 року авіарейсом м. Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), в Україні перебувала до вересня 2013 року, коли знов повернулася до Узбекистану. 27.09.2013 року позивачка разом із дітьми виїхала з Батьківщини потягом Ташкент (Узбекистан) - Харків (Україна) транзитом через Російську Федерацію та Казахстан. Державний кордон України перетинала легально 01.10.2013 року.

16 січня 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з повторної заявою про надання статусу біженця (а.с. 61-65, том 1).

Розглянувши справу № 2017OD0005 громадянина Узбекистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9, який повторно звернувся із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заступником начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальником відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 16 січня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 76-78, том 1).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року №7, відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", громадянину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9, особова справа №2017OD0005, відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; наказано видати заявнику письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви (а.с. 79, том 1).

17 січня 2017 року ОСОБА_2 видано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №10 від 16 січня 2017 року (а.с. 80-82, том 1), з огляду на що позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

16 січня 2017 року з повторною заявою про надання статусу біженця до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулась дружина позивача ОСОБА_2 - позивачка ОСОБА_3 (а.с. 3-5, том 2).

За результатами розгляду справи № 2017OD0006 громадянки Узбекистану ОСОБА_3, яка повторно звернулась із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заступником начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальником відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 16 січня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 13-15, том 2).

З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року №7, громадянці Узбекистану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа №2017OD0006, відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; наказано видати заявнику письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви (а.с. 16, том 2).

На підставі наказу №7 від 16 січня 2017 року ОСОБА_3 видано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №11 від 16 січня 2017 року (а.с. 17-19, том 2), з огляду на що позивачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що в повторних заявах позивачів про надання статусу біженця в Україні відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В апеляційній скарзі вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року та ухвалення нової, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно п.195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі раніше вже звертались до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні, а саме:18 жовтня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 392 про надання захисту в Україні.

За результатами розгляду цієї заяви, рішенням Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року № 580-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (а.с. 165, том 1).

30 травня 2014 року ОСОБА_3 зверталась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 21 листопада 2014 року № 658-14, ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (а.с. 67, том 2).

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями ДМС України №580-14 від 03 листопада 2014 року та №658-14 від 21 листопада 2014 року, позивачі оскаржили їх у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року (справа № 815/6989/14) відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Судове рішення по адміністративній справі №815/6989/14 набрало законної сили 30 листопада 2016 року.

Згідно ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що відсутні будь-які підтвердження, що під час перебування в Узбекистані або після залишення території цієї країни, ОСОБА_2 зазнавав чи зазнає будь-яких переслідувань за ознаками віросповідання. Позивачами не підтверджено власну причетність до діяльності будь-якої релігійної організації, в тому числі забороненої, а лише зазначено, що вони дотримуються заповітів Ісламу, що, на думку суду, не може бути підставою для переслідувань, так як Іслам є основною релігією, його сповідують більше 90% населення країни Узбекистану у той же час Конституція країни гарантує свободу віросповідання.. Крім того, за інформацією по країні походження позивачів, на даний час відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти та соціально-політична ситуація є стабільною.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 815/6989/14.

Відповідно до положень статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/ЕЦ, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець, відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну до розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

У своїх повторних заявах про надання статусу біженця в Україні від 16 січня 2017 року позивачами не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час судового розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 зазначено про проведення обшуку за адресою проживання позивачів в Узбекистані, що свідчить про переслідування позивача в країні походження. Однак, як вбачається з матеріалів справи, не було наведено жодних доказів на підтвердження зазначеного.

За таких обставин, колегія суддів, не може вважати належним доказом вказані пояснення позивача щодо підтвердження факту переслідування його в Узбекистані.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при розгляді заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ними обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв