Справа № 803/383/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7143/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Обрізка І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги Апеляційного суду Волинської області та Державної судової адміністрації України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

16.03.2017 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України, в якому просить:

зобов'язати Державну судову адміністрацію України виділити кошти Апеляційному суду Волинської області на виплату вихідної допомоги;

визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Волинської області щодо ненарахування та невиплати їй при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

зобов'язати Апеляційний суд Волинської області нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апеляційного суду Волинської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Зобов'язано Апеляційний суд Волинської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на підставі прямих норм Конституції України, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень Основного Закону - Конституції України.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що судді, які вийшли у відставку в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року не можуть мати менше прав ніж судді, які вийшли у відставку до 01 квітня 2014 року або після 30 вересня 2016 року.

Таким чином, Апеляційний суд Волинської області щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 при виході у відставку вихідної допомоги у вигляді 10 місячних заробітних плат за останньою посадою допустив бездіяльність, що суперечать Конституції України та міжнародним правовим нормам.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про зобов'язання Державну судову адміністрацію України виділити кошти Апеляційному суду Волинської області на виплату вихідної допомоги не підлягає до задоволення, оскільки Апеляційний суд Волинської області самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Таким чином, позивачу суддівська винагорода нараховувалася та виплачувалася Апеляційним судом Волинської області та розрахунок при виході у відставку також здійснювався судом.

Крім того, позивач не перебував у трудових відносинах з Державною судовою адміністрацією України. Відносини між позивачем і Державною судовою адміністрацією України в частині оплати праці не виникали, оскільки відповідно до діючого законодавства заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу власником або уповноваженим ним органом.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, прийнятою з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, Апеляційний суд Волинської області та Державна судова адміністрація України оскаржили її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт - Апеляційний суд Волинської області зазначає, що при підготовці наказу від 15.09.2016 року № 9.7/15 «Про звільнення суддів» Апеляційний суд був зобов'язаний дотриматись норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції, чинній на день виходу позивача - судді Антонюк К.І. у відставку, діяв у межах та відповідно до Закону, не міг застосувати норму Закону, яка втратила чинність понад два роки до виходу позивача у відставку, не міг на власний розсуд відновити право позивача на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на підставі прямих норм Конституції України.

Апеляційний суд Волинської області не може нести юридичної відповідальності за звуження державою обсягу існуючих прав Позивача та за невиплату вихідної допомоги через відсутність відповідної правової норми.

Рішення щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України приймає Конституційний Суд України. На даний час відсутнє рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Апеляційний суд Волинської області не наділений повноваженнями приймати Закони та вносити зміни до них, суд, як орган державної влади, діє лише на підставі та в межах повноважень, визначених Законом. У своїх діях адміністрацією суду не було допущено жодної протиправної бездіяльності, а тому не може бути належним відповідачем у даній справі.

В свою чергу апелянт - Державна судова адміністрація України у своїй апеляційній скарзі зазначає, що застосовуються норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення судді. Постанова Верховної Ради України № 1515-VIII «Про звільнення суддів», відповідно до якої Позивач звільнений у відставку прийнята 8 вересня 2016 року, тому згідно з діючим на той момент законодавством підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Крім того, частиною четвертою статті 109 Закону (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) визначалося, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Також вказує на те, що з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді апеляційного суду Волинської області позивач перебував на посаді судді і йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Отже, отримання позивачем заробітної плати у період з моменту подання заяви про відставку до звільнення з посади судді апеляційного суду Волинської області є підтвердженням того, що підставою для нарахування та виплати судді вихідної допомоги в розмірі 10 заробітних плат є прийняття рішення Верховною Радою України про відставку судді.

Крім того, апелянт вказує, що Наказ голови апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2016 року № 9.7/15 не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, апелянт стверджується, що апеляційний суду Волинської області є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює, нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку № 8 до Закону України Про державний бюджет України па відповідний фінансовий рік.

Відповідно до ст. ст.145, 148 Закону ДСА України здійснює організаційне забезпечення та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, а також виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, проте не наділена повноваженнями видавати накази щодо суддів та здійснювати нарахування та виплату їм будь-яких виплат.

Таким чином, будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів.

Крім того, Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 20 жовтня 1986 року по 15 вересня 2016 року працювала суддею, а саме: з 20 жовтня 1986 року по 11 серпня 2008 року - суддею Нововолинського міського суду, а з 12 серпня 2008 року по 15 вересня 2016 року - суддею Апеляційного суду Волинської області.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Волинської області від №9.7/15 від 15.09.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

ОСОБА_1 вважає, що їй при звільненні Апеляційним судом Волинської області протиправно не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року.

Частиною 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. № 2862-ХІІ зазначено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. При цьому частиною 3 цієї ж статті встановлювалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Проте, вказаний Закон втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ), який зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Частиною 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до 01.04.2014) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, законодавством дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (в редакції Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ), а в подальшому в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (в редакціїЗакону України «Про судоустрій і статус суддів»), однак необхідною передумовою для набуття даного права є вихід судді у відставку.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27.03.2014 № 1166-VІІ, який набрав чинності з 01.04.2014р., було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Внесені Законом №1166-VII зміни до Закону №2453-VI є чинними, неконституційними у встановленому порядку не визнавались.

Частинами 1-4 ст. 120 Закону № 2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначаєтьсястаттею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

При цьому, положеннями Закону № 2453-VI, що діяв на момент звільнення позивача з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016р.).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013р. №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Разом з тим, у рішенні Європейського Суду від 10.03.2011р. у справі «Сук проти України», суд зазначає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються положення Закону № 2453-VI в редакції від 09.12.2015р., що діяла станом на день звільнення позивача, який в свою чергу не передбачав виплату вихідної допомоги при звільнені судді, а тому відсутні підстави зобов'язувати нараховувати та виплачувати таку (вихідну допомогу).

Відтак, Закон, на який посилається позивач як на підставу для нарахування та виплати йому вихідної допомоги, втратив чинність ще у 2014 році, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на чинному положенні законодавства.

З аналізу вказаних норм та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, а тому в задоволенні таких необхідно відмовити.

Отже, оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування та прийняття нової постанови.

Керуючись ст. 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197, п.3 ч.1 ст.198, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Апеляційного суду Волинської області та Державної судової адміністрації України задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року у справі №803/383/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді В. П. Сапіга
І. М. Обрізко