Справа № 807/573/17
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2017 рокум. Ужгород№ 807/573/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участю сторін:

представника позивача: Шибаєва Анатолія Миколайовича;

представника відповідача: Митровція Володимира Івановича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 3537565,60 грн. та пені у розмірі 12735,27 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 06 вересня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 11 вересня 2017 року.

До Закарпатського окружного адміністративного суду звернулося з позовною заявою Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Джентерм Україна?, якою просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ?Джентерм Україна? адміністративно-господарські санкції та пеню в сумі 3550300,87 грн..

Позовні вимоги мотивовані наступним. Відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ (далі по тексту Закон України № 875-ХІІ) для підприємств, установ і організацій встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік відповідач не виконав вимогу Закону України № 875 щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. У зв'язку з цим до відповідача застосовано адміністративно-господарську санкцію у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а саме 3537565,60 грн.. Зазначає, що відповідач до 15 квітня 2017 року, строк встановлений законом, адміністративно-господарські санкції самостійно не сплатив. На день подачі позовної заяви до суду 27 квітня 2017 року строк прострочення платежу становить 2 дні, а отже пеня, при обліковій ставці НБУ 13% становить 12735,27 грн..

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечив з підстав наведених у письмових запереченнях. Відповідно до яких відповідач вказав на те, що ним подавалась Виноградівського районного центру зайнятості населення звітність про наявність вакансій за відповідні звітні періоди з зазначенням кількості наявних вакансій для інвалідів, самостійно проводилась робота щодо працевлаштування, зокрема розміщення оголошень в місцевій газеті про наявність вакансій, самостійно здійснювалися пошук осіб - інвалідів для працевлаштування шляхом системного направлення листів до Виноградівського районного центру зайнятості населення , до Управління праці та соціального захисту населення а також до Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався з огляду на об'єктивні причини.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач подав до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт формою № 10-ПІ річна "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" за 2016 рік. Відповідно до рядка 01 звіту середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становить 2611осіб. Відповідно до рядка звіту 03 кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875-XII становить 104 особи. Відповідно до рядка звіту 02 середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 64 особи (а.с. 8).

Відповідно до статті 19 абзацу 2 Конституції України державні органи, органи місцевого самоврядування та їх службові і посадові особи зобов'язані діяти виключно в межах та спосіб, визначені законом.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІІ (далі - Закон № 875-ХІІІ).

Відповідно до статті 17 частини 1 Закону № 875-ХІІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 19 частини 1 Закону № 875-ХІІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 18-1 частини 3 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 частиною 1 Закону України № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Сума адміністративно-господарських санкцій, нарахованих відповідачу становить, 3537565,60 грн., що підтверджується розрахунком адміністративно-господарських санкцій ( а.с.9).

Відповідно до статті 20 частини 2 Закону № 875-ХІІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи зі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Оскільки відповідач не сплатив адміністративно-господарські санкції до 15 квітня 2017 року йому нараховано пеню за порушення термінів сплати за період з з 19 квітня 2016 року по 24 квітня 2014 року включно (7 днів) в сумі 12735,27 грн., що підтверджується розрахунком пені (а.с. 10).

Згідно статті 17 частини 2 Закону № 875-ХІІІ Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за

рахунок власних коштів, разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Разом з тим, суд звертає увагу, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим Кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі вчиненням правопорушення.

Адміністративно-господарські санкції, застосування яких передбачено статтею 20 частиною 1 Закону № 875-ХІІІ , є видом господарсько-правової відповідальності, що встановлена статтею 217 частиною 3 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим підставою для їх застосування є вчинення суб'єктом господарювання правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з статтею 218 частиною 2 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, відповідно до статті 218 частини 2 Господарського кодексу України відповідачу надано право довести, що ним здійснено всіх залежних від нього заходів спрямованих на виконання загальновстановленого нормативу щодо кількості працюючих на підприємстві інвалідів.

Виходячи з аналізу наведених норм, для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-ХІІІ є наявність в діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання складу господарського правопорушення, у тому числі протиправності дій (бездіяльності), шкідливих наслідків, вини та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною дією (бездіяльністю) та спричиненими шкідливими наслідками.

Відповідно до статті 18 частини 1 Закону № 875-ХІІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно до статті 18 частини 3 цього Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 № 316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 за № 988/23520, роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Отже, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Вказана правова позиція підтверджується численною судовою практикою Вищого адміністративного суду України у аналогічних справах щодо застосування адміністративно-господарський санкцій за позовами Фонду соціального захисту інвалідів, зокрема Ухвалою ВАСУ від 07 квітня 2015 року у справі № К/800/3337/15; Ухвалою ВАСУ від 12 березня 2015 року у справі №К/800/4097/13; Ухвалою ВАСУ від 05 березня 2015 року у справі №К/800/39345/13; Ухвалою ВАСУ від 02 вересня 2016 року у справі №К/800/23587/16 Ухвалою ВАСУ від 20 червня 2017 року у справі К/800/18888/16, що за своїми нормативними обґрунтуваннями відповідають правовому висновку Верховного суду України, висловленому щодо справ цієї категорії у Постанові від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13, де зазначено: "Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості. Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись".

Проте, відповідно до статті 20 частини 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства зобов'язані щомісячно подавати центрам зайнятості за місцем їх реєстрації адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування передбачають собою:

- виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, в тому числі спеціальних робочих місць;

- створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для працевлаштування інвалідів;

- звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів;

- забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленій в постановах від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, від 02 квітня 2013 у справі № 21-95а13, від 11 червня 2013 у справі №21-63а13, при розгляді даної категорії справ суди повинні брати до уваги чи було повідомлено служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН.

Закарпатським окружним адміністративним судом встановлено що на виконання вимог законодавства, відповідачем систематично вживалися заходи щодо забезпечення працевлаштування інвалідів протягом 2016 року, що підтверджується зокрема: звітністю форми 3-ПН (Т1.а.с.а.с. 23-249, Т2.а.с.а.с. 1-98); Інформацією про зайнятість і працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню за 2015 рік поданої відповідачем до Виноградівського районного центру зайнятості; репортажем від 04 листопада 2016 року доступного на порталі htt://voloshyna.org.ua/; листом Виноградівського районного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України №1040-04 від 18 жовтня 2016 року; репортажем від 07 жовтня 2016 року доступного на порталі htt://rada-uzhorod.gov.ua/; Інформацією про зайнятість і працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню за 2016 рік №93/01 від 18 січня 2017 року; листом Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" на адресу Голови Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів «Відродження» №87/12 від 13 грудня 2016 року та відповіддю №4 від 14 грудня 2016 року на такий лист; листами Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" на адресу Начальника управління праці та соціального захисту населення від: 13 грудня 2016 року№88/12, 15 вересня 2016 року №97/09, 27 червня 2016 року № 221/06 та 07 березня 2016 року №45/03 а також повідомленнями про вручення таких відправлень №259 від 01 липня 2016 року та за №769 від 10 березня 2016 року; листами Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" на адресу Директора Виноградівського районного центру зайнятості населення від: 13 грудня 2016 року №86/12, 15 вересня 2016 року №99/09, 27 червня 2016 року №222/06, 07 березня 2016 року №46/03, а також повідомленнями про вручення таких відправлень №4204 від 04 липня 2016 та №109 від 16 березня 2016 року; листами Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" на адресу Голови Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів «Відродження» від :15 вересня 2016 року №98/09,від 27 червня 2016 року №220/06, 07 березня 2016 року №44/03 та відповідями Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів «Відродження» на такі листи від: 16 вересня 2016 року №3, 04 липня 2016 року №2, 14 березня 2016 року №1; повідомленнями про вручення №7097 від 01 липня 2016 року та №432 від 11 березня 2016 року; списком №546 згрупування поштових відправлень листів рекомендованих відправлень Виноградів НБПЗ (Т.2а.с.а.с.99-129).

У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися.

Постановою Верховного Суду України від 02 лютого 2010 року, що ухвалена у справі за № 10/03, викладено правову позицію щодо застосування положень статей 18-20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", яка полягає у наступному. Суди, дійшовши висновку про обґрунтованість застосування санкцій за незайняті інвалідами робочі місця, помилково не врахували, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Відповідно до статті 161 частини 2 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Викладена вище правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України, тому відповідно до статті 2442 частини 1 абзацу 2 КАС України враховується Закарпатським окружним адміністративним судом під час вирішення даної адміністративної справи.

Отже, позиція Закарпатського окружного адміністративного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги чинного законодавства, передбачені статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідачем виконані в повному обсязі, оскільки відповідачем забезпечено створення спеціальних робочих місць для інвалідів з належними умовами праці та належним чином забезпечено інформування державної служби зайнятості і подання звітності до Фонду соціального захисту інвалідів у порядок та спосіб, передбачені чинним законодавством, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог та застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за несвоєчасну сплату санкцій у загальному розмірі 3550300,87 грн..

Керуючись статтями 160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Джентерм Україна" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 3537565,60 грн. та пені у розмірі 12735,27 грн. - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяС.Є. Гаврилко