Справа № 815/7448/16
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7448/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта - Лазарєвої Г.С.,

представника позивача - Сівологи Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.11.2016 року № 559-16, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є громадянином Сирії, не може повернутися до країни своєї громадянської належності у зв'язку із ситуацією загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначені обставини до уваги не прийняті.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №559-16 від 09.11.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 34-39 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Сирії, уродженцем м. Дамаск, з 1984 по 1994 роки проживав у Саудівській Аравії, м. Абха, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, також володіє російською та турецькою мовами. За сімейним станом неодружений, дітей не має. В 1984 році позивач виїхав до Саудівської Аравії (м. Абха) разом із батьками, чотирма братами та двома сестрами. 13.01.1991 року виїхав до Туркменістану (м. Ашхабад) з метою отримання вищої освіти, через шість місяців (червень-липень 1991 року) повернувся до Саудівської Аравії та проживав там до в'їзду в Україну у 1994 році. На території Батьківщини та у Саудівській Аравії позивач не працював. В Україні неофіційно працює директором магазину в Закарпатській області (м. Виноградово). Ані на Батьківщині, ані за її межами позивач не був членом громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

Близькі родичі позивача повернулись до країни громадянської належності позивача в 1994 року після закінчення терміну дії реєстрації в Саудівській Аравії, батько та сестра залишилися проживати в Сирії (м. Дамаск), матір, брати та друга сестра в 2012-2013 роках виїхали до Туреччини.

Позивач потрапив на територію України 20.11.1994 року, офіційно, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи серії НОМЕР_2 строком дії до 23.11.1994 року. Причиною в'їзду до України стало бажання позивача отримати вищу освіту. З 1994 року позивач територію України не залишав. Починаючи з 1995 року навчався в Донецькому національному медичному університеті за спеціальністю "терапевт". Через несплату за навчання у 1999 році позивача відраховано з ВНЗ.

ОСОБА_3 27 квітня 2015 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №95 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 127-130).

Наказом №79 від 29 квітня 2015 року в. о. начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2015OD0104 (аркуш справи 150).

Наказом №117 від 26 червня 2015 року в. о. начальника ГУДМС України в Одеській області, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (аркуш справи 154).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0104 громадянина Сирії ОСОБА_3, 31 серпня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 158-165).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 26 жовтня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №783-15, яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 115).

ОСОБА_3 07 грудня 2015 року отримав повідомлення № 485 від 30.11.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №783-15 від 26.10.2015 року (аркуш справи 114), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6970/15 від 28.03.2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення задоволений частково. Рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 783-15 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано, а Державну міграційну службу України зобов'язано повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6970/15 від 28.03.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №25-16 від 19.04.2016 року про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 64).

Наказом №86 від 06 травня 2016 року начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ч. 8 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення повторно розглянути заяву щодо визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_3, особова справа № 2015OD0104 (аркуш справи 77).

За результатами розгляду особової справи №2015OD0104 громадянина Сирії ОСОБА_3, 03 листопада 2016 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складений висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 43-60).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 09 листопада 2016 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №559-16, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 42).

26 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримав повідомлення №443 від 25.11.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №559-16 від 09.11.2016 року (аркуш справи 33), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України № 559-16 від 09.11.2016 року про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, та відповідача має бути зобов'язано прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території Сирії знаходиться під контролем державної влади Сирії, що створює можливість внутрішнього переміщення. Крім того, громадянська війна в Сирії не розглядається саме як причина виїзду позивача в Україну, оскільки він виїхав на територію нашої країни з метою здобуття вищої освіти. Крім того, апелянт акцентує увагу на тому, що в м. Дамаск залишились проживати батько та сестра позивача, яких ніхто не переслідує, тому і позивач має можливість повернутись в країну свого походження.

Однак, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в Сирії. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року - УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають Сирію, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в Сирії та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхав з країни походження легально, його родичі проживають в країні походження, він не зазначав про будь-які переслідування щодо нього або членів його родини, тощо, однак, є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

Також колегія суддів бере до уваги, що позивачу раніше відмовлено в наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням суду таке рішення відповідача скасовано та його зобов'язано повторно розглянути заяву позивача про надання такого статусу, однак, Державною міграційною службою України за результатами повторного розгляду заяви прийняте таке ж саме рішення про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового статусу, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 08.09.2017 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик