Справа № 826/17244/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив: визнати наказ голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2016 про звільнення позивача з роботи з 22.09.2016 незаконним; зобов'язати відповідача видати новий наказ про відрахування ОСОБА_2 зі штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та припинення з ним трудових відносин з 14.11.2016.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Верховної Ради України від 18.04.2013 №206-VIII ОСОБА_2 обрано суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наказом голови цього суду від 14.05.2013 №484-к позивача було зараховано до штату суду (а.с. 13 зворот).

22 вересня 2016 року постановою Верховної Ради України №1600-VІІІ ОСОБА_2 звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Примірник вказаної постанови Верховної Ради України надійшов до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 03.10.2016 та зареєстрований за вх. №2018/0/37-16 (а.с. 26).

04 жовтня 2016 року на підставі зазначеної постанови Верховної Ради України, головою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийнято наказ №864-к «Про звільнення ОСОБА_2.», згідно з яким відповідно до п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», п. 4 частини першої ст. 34 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 12, 22 та 24 Закону України «Про відпустки», вважати ОСОБА_2 звільненим 22.09.2016 у зв'язку із виходом у відставку (а.с. 12).

Пунктом 2 вказаного наказу визнано таким, що втратив чинність з 22.09.2016 п. 1 наказу ВССУ від 14.07.2016 року №213-к «Про надання відпуски ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5.».

Окрім того, зазначеним наказом №864-к від 04.10.2016 скасовано п. 1 наказу ВССУ від 02.08.2016 №231-кв «Про надання відпустки ОСОБА_2, ОСОБА_6.».

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення, позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ видано відповідачем правомірно та на підставі норм чинного законодавства.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Так, згідно із п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов'язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно до частини першої ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Відповідно до ст. 126 Конституції України підставами для звільнення судді, зокрема є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

За приписами ст. 122 Закону №2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно із частиною восьмою ст. 216-1 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» рішення про звільнення судді приймається відкритим поіменним голосуванням і оформлюється постановою Верховної Ради.

Водночас, відповідно до п. 3 ст. 7 Указу Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

З аналізу наведених правових норм слідує те, що однією з підстав для припинення повноважень та звільнення судді є подання ним заяви про відставку. Водночас, органом до виключної компетенції якого відноситься розгляд такого питання, є Верховна Рада України.

Що ж стосується правомірності прийняття оскаржуваного наказу, судова колегія зазначає наступне.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Статтею 52 Закону №2453-VI визначено, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Поряд з цим, відповідно до п. 4 частини першої ст. 34 Закону №2453-VI Голова Вищого спеціалізованого суду видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ.

Пунктом 1 оскаржуваного наказу Голови Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №864-к зазначено: «Вважати ОСОБА_2 звільненим 22 вересня 2016 року у зв'язку з виходом у відставку».

Таким чином, прийнятий наказ в частині пункту 1, не порушує трудових прав позивача, адже звільнення останнього з посади судді відбулось на підставі постанови Верховної Ради України, відповідно до норм чинного законодавства.

У випадку, що розглядається зазначений пункт оскаржуваного наказу свідчить лише про констатацію факту звільнення ОСОБА_2 з посади судді.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить правових підстав для визнання протиправним наказу відповідача №864-к в частині пункту 1.

Що ж стосується інших пунктів оскаржуваного наказу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Слід зазначити, що проходження публічної служби - це трудові відносини, особливість яких полягає в тому, що до посадових обов'язків належить здійснення адміністративно-владних управлінських функцій. Ці відносини, у тому числі і вирішення спорів, регулюються відповідно до норм трудового законодавства. Оскільки є законодавство, яке містить спеціальні норми щодо проходження публічної служби, зокрема Закон України «Про судоустрій і статус суддів», то норми цього закону мають перевагу в регулюванні трудових правовідносин (таких як стаж, заробітна плата, робочий час, час відпочинку тощо), як спеціальні норми порівняно із загальними нормами трудового законодавства. Однак, якщо питання не врегульовано нормами спеціального законодавства то, відповідно, застосовуються загальні норми трудового законодавства.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не регулює вирішення окремих питань щодо спірних правовідносин у справі, що розглядається.

У зв'язку з наведеним, судова колегія дійшла висновку, що до спірних правовідносин застосовуються норми трудового законодавства, зокрема положення Закону України «Про відпустки» та Кодекс законів про працю України.

Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Аналогічні приписи закріплені ст. 74 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 134 Закону №2453-VI суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

В апеляційній скарзі позивач посилається на необхідність застосування до даних правовідносин положення частини першої ст. 3 Закону України «Про відпустки», згідно якої за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Разом з тим, судова колегія не приймає до уваги зазначені посилання позивача, з огляду на те, що вказана норма регулює питання визначення дати звільнення, проте як вже зазначалось Голова Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не приймав наказ про звільнення позивача та не звільняв останнього з посади.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що прийняття оскаржуваного наказу в частині пунктів 2 та 3 відбулось в межах наданих на те повноважень та у відповідності до норм чинного трудового законодавства, а отже є правомірними.

За таких умов, правомірним також є пункт 4 оскаржуваного наказу, оскільки покладені на керівника апарату обов'язки щодо забезпечення виплати грошової компенсації є похідними від пунктів 2 та 3 даного наказу.

Крім того, позивач не має матеріальних претензій до відповідача, так як отримав суддівську винагороду, та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки. Вказана обставина не заперечується позивачем та підтверджується довідкою відповідача №127 від 26.07.2017.

Посилання позивача на порушення його прав оскаржуваним наказом, а саме у разі припинення з ним трудових відносин з 14 листопада 2017 року в нього б виникло право на отримання вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою (частина перша ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.08.2016 №1402-VIII), судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, адже, з огляду на приписи п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.08.2016 №1402-VIII, згідно якого до припинення діяльності Вищого спеціалізованого суду статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов'язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами),

Таким чином, враховуюче те, що в попередній редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2010 року не передбачено виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, судова колегія приходить до висновку, що прийнятим наказом не порушено охоронюваних законом прав та інтересів позивача.

Відповідно до частини першої ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції (частина четверта ст. 195 КАС України).

Згідно із п. 1 частини першої ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд у разі задоволення адміністративного позову може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Таким чином, суд адміністративної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо визнання незаконними дій чи рішень суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, правових підстав для визнання наказу Голови Вищого спеціалізованого суду №864-к «Про звільнення ОСОБА_2.» від 04.10.2016 незаконним (протиправним) немає.

Що ж стосується решти позовних вимог, а саме зобов'язання відповідача видати новий наказ про відрахування ОСОБА_2 зі штату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та припинення з ним трудових відносин з 14.11.2016, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки колегією суддів не встановлена протиправність оскаржуваного наказу №864-к «Про звільнення ОСОБА_2.» від 04.10.2016.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.