Справа № 341/840/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8050/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, в якому просив зобов'язати зарахувати до страхового стажу час роботи в колгоспі ім.І. Франка за період з 26.06.1984 по 27.05.1985 та призначити пенсію за віком з 26.04.2017.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що всупереч вимог статей 56 та 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні йому пенсії, обґрунтовуючи відмову відсутністю необхідного трудового стажу для призначення пенсії за віком.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2017 року адміністративний позов задоволено. Зобов'язано Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 період роботи в колгоспі імені Франка за період роботи з 26 червня 1984 року по 27 травня 1985 року до загального стажу роботи. Зобов'язано Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26 квітня 2017 року.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційних скаргах. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 26.04.2017 позивач звернувся до Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області з заявою про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На час звернення позивач досяг передбаченого законом пенсійного віку та набув необхідного п'ятнадцятирічного страхового стажу.

Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області листом № 51/А-15 від 28.04.2017 у призначенні пенсії ОСОБА_1 відмовило.

Відмова мотивована тим, що у позивача станом на 26.04.2017 відсутній необхідний страховий стаж роботи 15 років, що дає право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме обчислено позивачу стаж роботи на підставі поданих ним до пенсійного органу документів 14 років 1 місяць та 2 дні.

Позивач, вважаючи відмову Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» неправомірною, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України.

Так, зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (із змінами та доповненнями), відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До стажу роботи згідно ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так з архівної довідки, виданої архівним відділом Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 23.03.2017 №А-204/04-01, слідує, що в документах фонду колгоспу ім. Франка є відомості, що ОСОБА_1 працював з липня по грудень 1984 року і його стаж роботи становив у 1984 році вироблених людино-днів 91 при встановленому мінімумі 115. Одночасно зазначено, що в документах колгоспу ім. І.Франка с.Озеряни за 1985 рік ОСОБА_1.в списках не числиться, а тому підтвердити його стаж роботи за даний рік не можливо (а.с. 8).

Визначивши позивачу страховий стаж 14 років 1 місяць та 2 дні відповідачем не зараховано до страхового стажу період роботи в колгоспі ім. І.Франка за період з 26.06.1984 по 27.05.1985.

Водночас записами в трудовій книжці ОСОБА_1, здійснених на підставі наказів №6 від 02.07.1984 та № 6 від 27.05.1985, підтверджується факт його роботи у спірний період різноробочим в будівельній бригаді у колгоспі ім. І.Франка, що узгожується з вимогами ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якої основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено наявність необхідного страхового стажу, на час подання документів для призначення пенсії досяг передбаченого законодавством пенсійного віку, що дає йому право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Крім того, відповідно до ст.7 Закону України "Про пенсійне забезпечення", звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

В силу ч. 1 ст.83 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку: а) пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності (п.а).

Водночас відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Слід зазначити, що з самого визначення поняття пенсії слідує, що ці виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу. Цей вид виплат не є строковим, а тому не може бути призначений на якийсь строк. В цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін, або строк, на який призначається пенсія не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії. Відтак, виплату пенсії позивачу не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право позивача на отримання державної пенсії, яка повинна виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія дійшла висновку, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком з 26 квітня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись частиною 3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2017 року у справі № 341/840/17 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Р. Й. Коваль
В. Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 11.09.2017.