Справа № 809/1232/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року № 876/10289/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Урядка Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області, яким просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 30.06.2016 року № 328670-17.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідно до п. п. 7, 4 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року № 909-VIII, який набрав чинності з 01.01.2016 року, установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» щодо обов'язку офіційного оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, а також рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених ст. 10 Податкового кодексу України. Тому, на думку суду, доводи позивача про можливість застосування вказаних норм не раніше 2017 року є безпідставними. Також суд зазначив, що з врахуванням 2016 року як податкового (звітного) року та «Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року № 66, критерії транспортного засобу позивача марки PORSCHE, моделі CAYENNE, загальний легковий універсал-В, об'єм двигуна 2967 куб. см, 2013 року випуску, підпадають під визначення об'єкт оподаткування відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, оскільки такий використовувався до 5 років, а його середньоринкова вартість становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2016 року, що підтверджується наданими відповідачем копіями розрахунків вартості аналогічних автомобілів з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Натомість позивач не надав суду доказів про те, що середньоринкова вартість його транспортного засобу становить менше 750 розмірів мінімальної заробітної плати.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що визначений оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням транспортний податок нарахований протиправно з порушенням ст. ст. 12, 267 Податкового кодексу України. Зокрема, позивач вказує, що зміни до об'єкта оподаткування транспортним податком були внесені пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду (2016 року), в якому такі нові привила застосовуються, а відтак, враховуючи те, що відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, бюджетним періодом, в якому має застосовуватися транспортний податок до об'єктів оподаткування, визначених відповідно до Закону України від 24.12.2015 року № 909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», є 2017 рік. Крім того, на думку позивача, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду належних доказів, що вказаний транспортний засіб має середньоринкову вартість понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Також у доповненні до апеляційної скарги позивач надав складені ним розрахунки та документи щодо визнання середньоринкової вартості автомобіля, згідно з якими вона є меншою, ніж 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01.01.2016 року, отже цей автомобіль не міг бути об'єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році згідно з ст. 267 Податкового кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнення до неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки PORSCHE, модель CAYENNE, загальний легковий універсал - В, об'єм двигуна - 2967 куб. см, реєстраційний номер - НОМЕР_1, рік випуску - 2013,що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

30.06.2016 року Державна податкова інспекція у місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області винесла податкове повідомлення-рішення № 328670-17, яким визначила ОСОБА_3 суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 25000,00 грн.

Колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з таких підстав.

З 01.01.2015 року набули чинності зміни до ст. 267 Податкового кодексу України, внесені відповідно до Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», зокрема, було введено новий транспортний податок.

Так, пп. пп. 267.1.1 п. 267.1 та 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України було визначено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

А Законом України від 24.12.2015 № 909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набув чинності з 01.01.2016 року, були внесені зміни до Податкового кодексу України, зокрема, у частині справляння транспортного податку.

Так, пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України визначено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до пп.267.2.1 п. 267.2 ст. 267 цього Кодексу є об'єктами оподаткування.

А відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 цього Кодексу об'єктом оподаткування транспортним податком є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Згідно з п. 267.4 ст. 267 цього Кодексу ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пп. 267.5.1 п. 267.1 ст. 267 цього Кодексу базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з пп. пп. 267.6.1, 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 цього Кодексу обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності. Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм з 01.01.2016 року порівняно з 2015 роком змінився об'єкт оподаткування транспортним податком, а саме замість критерію об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см було встановлено інший критерій - середньоринкова вартість таких автомобілів повинна становити понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Однак, на думку колегії суддів, вирішуючи питання щодо законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції не врахував наступного.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

В переліку загальнодержавних податків та зборів, встановлених ст. 9 цього Кодексу, транспортний податок відсутній, а відповідно до п. 9.4 цієї статті установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

В переліку місцевих податків, встановлених ст. 10 цього Кодексу, транспортний податок також прямо не визначений, але пп. 10.1.1 цієї статті передбачений податок на майно.

Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Проаналізувавши положення наведених норм Податкового кодексу України, колегія судів вважає, що транспортний податок є місцевим податком.

При цьому, колегія суддів зазначає, що нормами цього Кодексу визначені певні особливості запровадження місцевих податків, які полягають в тому, що ці податки не можуть бути встановлені безпосередньо законом, оскільки Верховна Рада України може встановлювати лише перелік місцевих податків і їх параметри, а саме встановлення місцевих податків на підставі встановлених законом критеріїв належить до компетенції відповідних місцевих рад.

Відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Пунктом 4.4 ст. 4 цього Кодексу визначено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Повноваження місцевих рад встановлювати місцеві податки на відповідних територіях визначені також ч. 1 ст. 143 Конституції України та п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також відповідно до норм пп. пп. 12.3.1-12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно з п. 12.5 ст. 12 цього Кодексу офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм транспортний податок на певній території встановлюється виключно відповідним рішенням місцевої ради.

При цьому, таке рішення повинне бути оприлюдненим не пізніше 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування цього місцевого податку (плановий період), а у випадку оприлюднення такого рішення пізніше вказаної дати його норми можуть застосовуватись не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Враховуючи в системному зв'язку положення наведених норм законодавства в контексті спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку плановий період - це 2016 рік, а бюджетний період - 2017 рік.

При цьому, як встановив суд, положення «Про податок на майно» було затверджене рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.01.2016 року № 10-3, оприлюдненим у газеті «Західний кур'єр» 04.02.2016 року, яким встановлено на території міста Івано-Франківська місцеві податки і збори, серед яких транспортний податок (пункт 3 Положення) з дотриманням нових вимог ст. 267 Податкового кодексу України, які набули чинності з 01.01.2016 року, тобто норми даного Положення могли застосовуватись у 2017 бюджетному році, але не у 2016 році.

Посилання суду першої інстанції на п. п. 7, 4 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року № 909-VIII, на думку колегії суддів, є помилковим та не свідчить про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, виходячи з наступного.

В п. 7 Прикінцевих положень Закону від 24.12.2015 року № 909-VІІІ зазначено: рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Таким чином, приписи цього Закону в частині перегляду органами місцевого самоврядування прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів носять рекомендаційний, а не імперативний характер.

Також, п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Однак Законом № 909-VIII не були внесені зміни до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 та пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, а також до ч. 3 ст. 27 Бюджетного кодексу України, якою в редакції, чинній з 01.01.2016 року, було передбачено, що закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Тому Івано-Франківська міська рада, виконуючи рекомендацію Закону від 24.12.2015 року № 909-VІІІ та приймаючи рішення від 28.01.2016 року № 10-3 (оприлюднене у газеті «Західний кур'єр» 04.02.2016 року), на думку колегії суддів, була зобов'язана дотримуватись інших обов'язкових вимог пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4, пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, ч. 3 ст. 27 Бюджетного кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», які були чинними, а саме оприлюднити це рішення до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

Наведене кореспондується також з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, встановленому пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Крім того, на думку колегії суддів, у спірному випадку наявне неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків.

Для вирішення спору колегія суддів вважає можливим та необхідним застосувати встановлений пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України принцип презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Аналогічна норма міститься також в п. 56.21 ст. 56 цього Кодексу, відповідно до якого у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи наведені вище обставини та положення норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що застосування контролюючим органом положень ст. 267 Податкового кодексу України у вказаній вище редакції з метою оподаткування транспортним податком у 2016 році є помилковим і суперечить ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд в своїх рішеннях встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, вказавши, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 87 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанцій від 15.09.2016 року № QS98359301 та від 02.12.2016 року № QS64867501, ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання позовної заяви і за подання апеляційної скарги в розмірі 551,20 грн. і 606,32 грн. відповідно, що разом становить 1157,52 грн. Судовий збір сплачений позивачем в розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір» (у відповідній редакції).

Оскільки апеляційний суд прийняв рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в повному обсязі, тому позивачу слід присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року у справі № 809/1232/16 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області від 30 червня 2016 року № 328670-17.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 1157 (одна тисяча сто п'ятдесят сім) грн. 52 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Постанова складена в повному обсязі 08.09.2017 року