Справа № 826/15349/16
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 червня 2017 року № 826/15349/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши адміністративну справу та додані до неї матеріали, в письмовому провадженні

за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

ліквідацію ПАТ "Авант-банк" Чернявської Олени Степанівни

доДніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Телявського Анатолія Миколайовича
про визнання протиправною та скасування постанови,

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Авант-банк" Чернявська Олена Степанівна звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Телявського Анатолія Миколайовича про визнання протиправними та скасування постанови про накладення штрафу та постанови про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на закони України "Про виконавче провадження", "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, Порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5 та вказує на не засвідчення постанови про відкриття виконавчого провадження печаткою та підписом начальника відділу, відсутність у вимозі державного виконавця дати відкриття виконавчого провадження, переліку виконавчих дій та строку на виконання вимоги, винесення постанови про накладення штрафу одночасно із двома вимогами

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2016 відкрито провадження у справі.

В порядку, встановленому статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України та Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року у зв'язку з припиненням повноважень судді, в провадженні якого перебувала адміністративна справа 826/11721/16, справу розподілено між суддями повторно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.2017 року справу прийнято до провадження суддею Клименчук Н.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання 27.04.2017 року з'явився представник позивача, відповідачем явки представника в судове засідання не забезпечено.

Суд, керуючись частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у судовому засіданні 27.04.2017 року, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №51992705 з виконання виконавчого листа № 722/543/16 виданого 09.08.2016 року Хмельницьким Окружним адміністративним судом .

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 19.08.2016 року ВП №51992705 Головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телявським А.М. розглянуто заяву представника стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 722/543/16 від 09.08.2016 року, виданий Хмельницьким окружним адміністративним судом та відкрито виконавче провадження на підставі статей 17, 19, 21, 25, 31 Закону України "Про виконавче провадження".

Про відкриття виконавчого провадження 19.08.2016 року повідомлено боржника і стягувача. Позивачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження 05.09.2016 року.

05.09.2016 року позивачем направлено на адресу відповідача лист № 4115, в якому боржником вказано вимоги до оформлення постанови про відкриття виконавчого провадження. Додатково зазначено про наявність касаційної скарги на рішення суду та повідомлено виконавчу службу про залишення постанови без виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2016 року державним виконавцем прийнято першу вимогу, винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 680 грн. та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 360,00грн. з боржника. Вимогу державного виконавця боржником отримано 22.09.2016 року, постанову про накладення штрафу - 26.09.2016 року.

30.09.2016 року позивачем направлено до відповідача заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі законів України "Про виконавче провадження" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в зв'язку з прийняттям 25.02.2016 року Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Авант-Банк".

04.10.2016 року відповідачем винесено оскаржену постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 1 360,00грн. відповідно до статей 11, 89 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач не погоджується із постановами. прийнятими відповідачем 13.09.2016 року про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 680 грн. та про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 360,00грн. у зв'язку із чим звернувся з позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 11, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 17, ч.ч. 1, 2 ст. 25, ч. 1 ст. 31, ч.ч. 1-3 ст. 75, ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (надалі - Закон №606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

У разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Як вбачається з аналізу викладених норм, штраф накладається на боржника у разі невиконання рішення без поважних причин у встановлений строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Водночас, необхідним також є повідомлення боржника, шляхом надіслання рекомендованим листом із повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження та зобов'язання його виконати рішення суду у встановлений законодавством строк.

Отже, підставою для прийняття державним виконавцем постанови про накладення штрафу є невиконання боржником без поважних причин рішення у строк, встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження, за умови обізнаності боржника про таку постанову та про строк, у який він може добровільно виконати таке рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, на час винесення оскаржуваних постанов, рішення самостійно боржником не виконано, при цьому. отримавши постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, позивачем листом повідомлено про небажання виконувати постанову в силу неналежного оформлення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зокрема, із змісту заявленого позову та копії заяви від 05.09.2016 року вбачається, що позивач вважає, по постанова про відкриття виконавчого провадження не підлягає виконанню, оскільки не затверджена начальником відповідного органу державної виконавчої служби або його заступником та не скріплена печаткою.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи із наступних міркувань.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, далі - Інструкція) під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити:

а) вступну частину із зазначенням:

назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову;

назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене;

б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);

в) резолютивну частину із зазначенням:

прийнятого рішення державного виконавця;

прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови;

строку і порядку оскарження постанови;

г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;

ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою (пункт 1.5. Інструкції).

Згідно статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виходячи з наведених норм права, суд зазначає, що позивач помилково вважає необхідним засвідчення постанови про відкриття провадження у справі печаткою відділу та підписом керівника, адже у пункті 1.5. Інструкції наводяться вимоги до постанови державного виконавця як окремого документа й норма містить посилання на вимоги Закону. При цьому, в Законі такої обов'язкової умови щодо постанови про відкриття виконавчого провадження не міститься.

З приводу порушення строків направлення даної постанови на адресу боржника, суд погоджується з доводами позивача проте зазначає, що термін щодо добровільного виконання рішення суду у разі отримання постанови про відкриття виконавчого провадження 3 вересня сплинув 10 вересня, а перша вимога державного виконавця датована 13.09.2016 року. Разом з тим, Законом № 606-XIV імперативно встановлено обчислення строку на добровільне виконання рішення до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а не з моменту отримання такої постанови, тому дії державного виконавця є правомірними та такими, що не порушили право боржника на виконання рішення суду в добровільному порядку.

Згідно з пунктом 1.8. Інструкції вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

1.8.1. У вимозі зазначаються:

а) найменування органу ДВС;

б) дата відкриття та номер виконавчого провадження;

в) реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби);

г) прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця;

ґ) перелік дій, які необхідно вчинити;

д) строк виконання вимоги;

е) наслідки невиконання вимоги.

Вимога підписується державним виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв'язку або вручається державним виконавцем особі, яка зобов'язана вчинити дії.

З наведених позивачем зауважень до вимоги державного виконавця від 13.09.2016 року щодо відсутності дати відкриття виконавчого провадження, переліку дій, які необхідно вчинити та не встановлення строку на виконання вимоги, суд погоджується із фактом відсутності дати відкриття виконавчого провадження. Щодо інших доводів з приводу оформлення вимоги, то такі порушення не знайшли свого підтвердження під час дослідження судом письмового доказу, а саме: боржника зобов'язано виконати рішення суду у встановлений Законом України "Про виконавче провадження" строк та надати до відділу документальне підтвердження про повне виконання рішення суду. Разом з тим, у вимозі наведено номер виконавчого провадження та виконавчий документ та вказано про зобов'язання боржника вчинити конкретні дії, які перелічені згідно виконавчого документу.

Відсутність дати відкриття виконавчого провадження у вимозі державного виконавця є формальним порушенням, яке не впливає на обізнаність боржника про дату відкриття виконавчого провадження ВП № 51992705, та використано позивачем з метою ухилення від виконання рішення суду.

Статтею 27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, винесення вимоги про виконання рішення суду 13.09.2016 року не впливає на правомірність винесення постанови про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду, оскільки вимога прийнята з дотриманням строків, порушення щодо відсутності дати відкриття виконавчого провадження у вимозі не впливає на обізнаність боржника про хід виконавчого провадження та обсяг своїх обов'язків, штраф є видом стягнення за невиконання рішення суду, а не виконавчою дією тощо.

Щодо позовних вимог, в частині визнання протиправною та скасування Постанови про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 року , суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 28, 41, 89 Закону про виконавче провадження при визначених умовах у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виносить постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу та про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій.

Так, відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача.

Відповідно до п. 3.7. Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 № 512/5 постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Як зазначалось судом вище, термін добровільного виконання рішення суду, у разі отримання постанови про відкриття виконавчого провадження 3 вересня 2016, сплинув 10 вересня 2016 року, тоді як оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору відповідачем винесено лише 13.09.2016 року

З аналізу наведених фактичних обставин справи вбачається, що своїми діями відповідачі не обмежували боржника у праві добровільно виконати судове рішення, однак позивач рішення суду не виконав, за таких обставин винесення постанови про стягнення виконавчого збору є правомірним та обґрунтованим.

Враховуючи наведе,а також те що інших доводів в підтвердження протиправності оскаржуваних постанов позивачем не наведено, суд приходить до переконання, що відповідачем правомірно застосовано штрафні санкції за невиконання судового рішення, а також прийнято рішення про стягнення виконавчого збору.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків, що позовні вимоги не підлягають задоволенню .

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.М. Клименчук