Справа № 826/14569/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31 серпня 2017 року 15:40 № 826/14569/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Костенко Д.А., Вєкуа Н.Г. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1, (далі - позивач), до Державної міграційної служби України, (далі - відповідач), про визнання протиправним та скасування рішення від 15 липня 2016 року № 390-16.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно винесено рішення про втрату статусу біженця на підставі добровільного виїзду до країни громадянської належності та, як наслідок, користування захистом країни громадянської належності, оскільки позивач не повертався до країни походження позивача. Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що його не проінформовано про наявність підстав про скасування рішення про визнання біженцем, що в свою чергу є порушенням Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем. Просив суд задовольнити позов та скасувати оскаржуване рішення.

Відповідач проти позову заперечував, з мотивів викладених у письмових запереченнях, зазначивши, що позивач був позбавлений статусу біженця в Україні на підставі положень пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», згідно з якими, статус біженця втрачається у разі, якщо особа добровільно повернулась до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В обґрунтування заперечень відповідач також зазначив, що листом від 31 серпня 2015 року Міністерство закордонних справ Грузії надіслало до Посольства України в Грузії повідомлення про те, що позивач на підставі проїзного документу № ТD002154 08 травня 2012 року перетнув Державний кордон Грузії через контрольно-пропускний пункт «Сахадло», який знаходиться на перетині кордону між Грузією та Республікою Вірменії та виїхав до останньої на автомобільному транспорті, що підтверджується штампом прикордонного відомства Грузії у проїзному документів позивача. Таким чином, відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог позивача.

У судовому засіданні сторони по справі заявили клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01 жовтня 2008 року 662-08 ОСОБА_1 надано статус біженця.

31 серпня 2015 року Міністерство закордонних справ Грузії надіслало до Посольства України в Грузії повідомлення про те, що позивач на підставі проїзного документу № ТD002154 08 травня 2012 року перетнув Державний кордон Грузії через контрольно-пропускний пункт «Сахадло», який знаходиться на перетині кордону між Грузією та Республікою Вірменії та виїхав до Республіки Вірменії на автомобільному транспорті.

15 вересня 2015 року Департамент у справах біженців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України повідомив Головне управління ДМС України в м. Києві про необхідність розпочати процедуру, передбачену статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» стосовно ОСОБА_1, у зв'язку із перебуванням останнього в країні громадянської належності.

28 вересня 2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві листом № 1211135 повідомило позивача про початок щодо нього процедури по втраті статусу біженця.

08 квітня 2016 року управління з питань шукачів та захисту соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в м. Києві надіслало на адресу начальника управління з питань шукачів та захисту соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в м. Києві подання про втрату статусу біженця ОСОБА_1.

15 липня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 390-16 про втрату статусу біженця ОСОБА_1, у зв'язку з добровільним поверненням до Вірменії, яку останній залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

12 вересня 2016 року Головне управління ДМС України в м. Києві листом № 204 повідомило позивача про прийняття Державною міграційною службою України рішення від 15 липня 2016 року № 390-16.

Позивач посилаючись на протиправність оскаржуваного рішення від 15 липня 2016 року № 390-16, як такого, що порушує права та законні його інтереси, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

У контексті викладеного, суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон України № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону України. № 3671-VI (в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Виходячи, зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 11 Закону України. № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, підставою для висновку суб'єктів владних повноважень про те, що позивач перебував на території Вірменії став лист Міністерства закордонних справ Грузії від 31 серпня 2015 року, в якому представники закордонних справ Грузії зазначали, що позивач на підставі проїзного документу № ТD002154 08 травня 2012 року перетнув Державний кордон Грузії через контрольно-пропускний пункт «Сахадло» та виїхав до країни Вірменії.

Проте, суд критично ставиться до такого твердження відповідача, звертає увагу, що лист Міністерства закордонних справ Грузії від 31 серпня 2015 року носить інформаційний характер, викладені у вказаному листі відомості не підтверджені доказами, оскільки дії з боку позивача не свідчать про те, що він скористався захистом країни громадянської належності.

Так, в матеріалах справи наявна копія проїзного документу ОСОБА_1 № ТD002154 (а.с. 211), з якого вбачається наступне:

07 травня 2012 року позивач вилетів з Міжнародного аеропорту «Бориспіль (Україна, Київ) та 08 травня 2012 року прибув до Тбілісі (Грузія), про що зроблено відмітку в проїзному документі позивача № ТD002154, в подальшому, на автомобільному транспорті 08 травня 2012 року останній прибув до контрольно-пропускний пункт «Сахадло» (Грузія), про що також зроблено відповідну відмітку.

В подальшому, як вбачається із зазначеного проїзного документу, 10 травня 2012 року позивач залишив контрольно-пропускний пункт «Сахадло» (Грузія) та прибув до Тбілісі (Грузія).

10 травня 2012 року позивач залишив територію Грузії та прибув до Міжнародного аеропорту «Бориспіль (Україна, Київ), про що свідчить відповідна відмітка Міжнародного аеропорту «Бориспіль (Україна, Київ) від 10 травня 2015 року № 320100.

Окрім того, в матеріалах справи наявний протокол співбесіди позивача та представника Управління у справах біженців Головного управління ДМС в м. Києві, з якого вбачається, що позивач повідомляє суб'єкта владних повноважень про те, що в статусі біженця до країни Вірменії не їздив. До Грузії їздив з чоловіком сестри та сестрою на похорони тітки. На запитання представника Головного управління ДМС у м. Києві: «...З якою метою так з ким ви зустрічалися на прикордонному пункті Сахадло?...» позивач повідомив: «...Я зустрічався з рідними, щоб принести мої співчуття щодо похорон. Зустрічався там з ОСОБА_2, це мій двоюрідний брат та іншими родичами. Біля суток там простояли. Кушали в кафе на прикордоном пункті, але його не пересікали...».

Також, на запитання представника Головного управління ДМС у м. Києві: «...У вас є національний паспорт?...», позивач відповів: «...Ні, немає, я всі документи здав вам до міграційної служби...».

Так, відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (п.134): "Временный визит беженца в свою прежнюю страну без национального паспорта, а например, с проездным документом, выданным страной проживания, не означает "поселения" и не влечет за собой утрату статуса беженца по этому положению".

Відповідно до статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» втрата і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

1. Статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Аналізуючи зазначене, суд дійшов висновку, що факт перебування позивача на території Вірменії відповідачем не доведено, а отже оскаржуване рішення від 15 липня 2016 року № 390-16.є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 статті 5 Закону України «Про судовий збір», стягнення з бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень судового збору не здійснюється.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року № 390-16 про втрату статусу біженця..

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко