Справа № 804/3123/17
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 р. Справа № 804/3123/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень - рішень, -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №804/3123/17 та призначено її до розгляду на 13.06.2017. Останнє судове засідання було призначене на 20 червня 2017 року.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю. Також, представник позивача звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідач у судове засідання 20 червня 2017 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судом, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно ч. 6 статті 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 14 березня 2003 року між позивачем (орендарем) та Дніпропетровською міською радою (орендодавцем) укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0021 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2) для фактичного розміщення будівель магазину, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш І.П. за реєстровим № 2366. Відповідно до умов означеного договору земельна ділянка передається до 06.11.2017, сума орендної плати складає 1087,75 грн..
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 21 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. за реєстровим № 2117.
Відповідно до умов п.7.4.5 вищевказаних договорів оренди земельних ділянок від 14.03.2003, після відчуження частини або усього нерухомого майна, що розташоване на орендованій земельній ділянці, орендар повинен звернутися до орендодавця з клопотанням про внесення відповідних змін до правовстановлюючих документів та Державного земельного кадастру.
25 вересня 2007 року ОСОБА_2 звернувся до Управління земельних ресурсів Дніпропетровської міської ради із заявою про розірвання вищезазначених договорів оренди земельних ділянок від 14 березня 2003 року, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за зазначеною адресою.
Частиною першою ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Разом з тим, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Така правова позиція сформована Верховним Судом України в постанові від 12.10.2016 у справі № 6-2225 цс16.
Згідно п. «е» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є: набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Згідно абз. 8 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковим законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Відповідно до п. 288.1 ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Пунктом 288.3 ст. 288 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України, у разі припинення права власності або користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
На підставі викладеного, а також приймаючи до уваги те, що позивач з 2007 року не є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а також після укладення ним договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, на виконання умов договорів оренди земельних ділянок від 14 березня 2003 року, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, звертався з відповідною заявою про розірвання даних договорів оренди земельних ділянок, підстави для нарахування позивачу податковим органом орендної плати за землю за 2016 рік відповідно до п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України відсутні. Окрім того, об'єкт оподаткування в розумінні п. 288.3 ст. 288 ПК України, а саме: земельні ділянки площею 0,0021 га та 0,0620 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, за 2016 рік не перебували у володінні та користуванні позивача, у зв'язку з чим останній не може бути платником орендної плати за зазначені земельні ділянки в розумінні ст. 15 ПК України.
Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 94, 122, 128, 158 - 163, 186, 254 КАС України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.
Стягнути з Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (і.к. НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Царікова