Справа № 809/4209/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року № 876/2109/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

представника відповідача Урядка Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області, яким просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 02.06.2015 року № 26431-17.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що відповідачем допущено порушення порядку нарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виходячи з дня прийняття Закону України від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», оскільки таке нарахування контролюючому органу слід здійснювати з моменту набрання чинності нормативно-правовим актом органа місцевого самоврядування, до виключної компетенції якого віднесено встановлення місцевих податків і зборів, а саме рішення Івано-Франківської міської ради від 12.06.2014 року № 1422, тобто з 03.07.2014 року.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014 рік ОСОБА_2 було нараховано у 2015 році з дотриманням вимог ст. 266 Податкового кодексу України, Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів щодо податкової реформи» та відповідного рішення Івано-Франківської міської ради про встановлення місцевих податків, а саме з 1 січня до 31 березня 2014 року із сумарної житлової площі об'єкта нерухомості, а з 1 квітня до 31 грудня 2014 року - загальної площі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нерухоме майно - квартира загальною площею 104,2 кв. м, житловою площею 85,2 кв. м, яка розташована по вул. Мазепи, 35а/5у м. Івано-Франківську.

02.06.2015 року Державна податкова інспекція в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області винесла податкове повідомлення-рішення № 26431-17, яким визначила ОСОБА_2 суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2014 рік в розмірі 9476,10 грн.

Колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з таких підстав.

Відповідно до пп. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України в редакції, що була чинною з 01.01.2014 року, платниками на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості.

Підпунктами 265.2.1, 265.3.1, 265.3.2 цієї статті було встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є житлова площа об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно з пп. пп. 265.5.1, 265.5.2 даної статті ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. Ставки податку для фізичних осіб встановлюються в таких розмірах: а) не більше 1 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких не перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких не перевищує 500 кв. метрів; б) 2,7 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв. метрів.

Відповідно до абз. «а» пп. 265.6.1 даної статті базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. 265.7.1. Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника житлової нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється виходячи із бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 265.4.1 пункту 265.4 цієї статті, та відповідної ставки податку.

Пунктом 25 Закону України від 27.03.2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»,який набув чинності з 01.04.2014 року, були внесені наступні зміни до ст. 265 Податкового кодексу України: абзац перший підпункту 265.4.2 пункту 265.4 після слів «що перебувають у власності» доповнено словами «фізичних осіб або»; слова «житлова площа» в усіх відмінках замінено словами «загальна площа» у відповідному відмінку.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм з 01.04.2014 року порівняно з першим кварталом 2014 року змінився об'єкт оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме замість критерію «житлова площа» було встановлено інший критерій - «загальна площа».

На думку колегії суддів, вирішуючи питання щодо законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, слід врахувати наступне.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

В переліку місцевих податків, встановлених ст. 10 цього Кодексу в редакції, чинній у 2014 році, був передбачений податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (пп. 10.1.1).

При цьому, колегія суддів зазначає, що нормами Податкового кодексу України визначені певні особливості запровадження місцевих податків, які полягають в тому, що ці податки не можуть бути встановлені безпосередньо законом, оскільки Верховна Рада України може встановлювати лише перелік місцевих податків і їх параметри, а саме встановлення місцевих податків на підставі встановлених законом критеріїв належить до компетенції відповідних місцевих рад.

Відповідно до п. 8.3 ст. 8 цього Кодексу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Пунктом 4.4 ст. 4 цього Кодексу визначено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Повноваження місцевих рад встановлювати місцеві податки на відповідних територіях визначені також ч. 1 ст. 143 Конституції України та п. 24 ч. 1 ст. 26 і ч. 1 ст. 69 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також відповідно до норм пп. пп. 12.3.1-12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно з п. 12.5 ст. 12 цього Кодексу офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм транспортний податок на певній території встановлюється виключно відповідним рішенням місцевої ради.

При цьому, таке рішення повинне бути оприлюдненим не пізніше 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування цього місцевого податку (плановий період), а у випадку оприлюднення такого рішення пізніше вказаної дати його норми можуть застосовуватись не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, місцеві ради за нормами Податкового кодексу України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок ( і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Як встановив суд, відповідно до зазначених вище змін до Податкового кодексу України щодо об'єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, внесених Законом від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», Івано-Франківська міська рада прийняла рішення від 12.06.2014 року № 1422-45, яким внесла відповідні зміни в рішення про встановлення місцевих податків і зборів на території Івано-Франківської міської ради.

Отже, в даному випадку 2014 рік - це плановий період, а 2015 рік - бюджетний,відповідно нові ставки податку могли застосовуватись лише у 2015 році, а тому, на думку колегії суддів, податковий орган безпідставно нарахував ОСОБА_2 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2014 рік на підстав вказаних норм.

При цьому, слід також зазначити, що пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Проаналізувавши та порівнявши положення наведених вище норм Податкового кодексу України, які регулюють питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати місцевих податків, в тому числі транспортного податку, колегія суддів вважає, що вони є неузгодженими, тобто у спірному випадку наявне неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків.

Для вирішення спору колегія суддів вважає можливим та необхідним застосувати встановлений пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України принцип презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Аналогічна норма міститься також в п. 56.21 ст. 56 цього Кодексу, відповідно до якого у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи наведені вище обставини та положення норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що застосування контролюючим органом положень ст. 267 Податкового кодексу України у вказаній вище редакції з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2014 році є помилковим і суперечить ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд в своїх рішеннях встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, вказавши, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року у справі № 809/4209/15 за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 08.09.2017 року