Справа № 826/1963/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Київ К/800/64019/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Шипуліної Т.М., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевчук П.О.,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року

у справі № 826/1963/13-а

за позовом ОСОБА_5

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва ДПС

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва ДПС (далі - ДПІ, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ від 06 лютого 2013 року № /316, яким йому збільшено грошове зобов'язання за основним платежем "земельний податок" на суму 11224,31 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 03 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року, позов ОСОБА_5 задовольнив частково: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ДПІ від 06 лютого 2013 року № /316 в частині нарахування грошового зобов'язання за платежем "земельний податок" на суму 11149,41 грн; в іншій частині позовних вимог відмовив.

У касаційній скарзі Державна податкова інспекція у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення обставин у справі та вирішення спору, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що фактичною підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання за платежем "земельний податок" слугував висновок ДПІ, викладений у акті від 25 січня 2013 року № 168/17/3/НОМЕР_1 про результати документальної невиїзної перевірки правильності нарахування та своєчасності сплати до бюджету земельного податку позивачем за період з 10 вересня 2010 року по 31 грудня 2012 року. Згідно з висновками цього акту ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 625 м2 по АДРЕСА_1" у Дарницькому районі міста Києва використовував не за цільовим призначенням (земельна ділянка для ведення садівництва використовувалась за комерційним призначенням - обслуговування та експлуатація СТО і магазину), що підтверджено актом Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 10 вересня 2010 року № 1015/02, у зв'язку з чим при обчисленні плати за землю необхідно було застосовувати нормативно грошову оцінку, як за землі комерційного використання, а не для ведення садівництва.

Підставою для часткового задоволення позову стали встановлені судами у справі обставини, як: придбання ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу від 08 грудня 2003 року земельної ділянки площею 625 м2 по АДРЕСА_1" у Дарницькому районі міста Києва з цільовим призначенням "ведення садівництва"; будівництво позивачем на вказаній земельній ділянці нового садового будинку та гаражу, на які 23 липня 2007 року Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна виготовило технічний паспорт; здійснення ОСОБА_5 підприємницької діяльності (роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладдям, технічне обслуговування та ремонт автомобілів) на спрощеній системі оподаткування протягом 2010 - 2012 року; у підприємницькій діяльності позивач використовував власне нерухоме майно (гараж площею 167,0 м2 та садовий будинок площею 204,2 м2), розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1" у Дарницькому районі міста Києва, що також встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 12 жовтня 2011 року у справі № 51/125; податок на землю по цій земельній ділянці позивач здійснював, як за землі садівництва; згідно з інформаційною довідкою Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 10 вересня 2010 року № 1015/02 нормативно - грошова оцінка земельної ділянки площею 625 м2 по АДРЕСА_1" у Дарницькому районі міста Києва у разі її комерційного використання складає 502742,32 грн (804,39 грн/м2).

З урахуванням встановлених у судовому процесі обставин та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22 червня 2004 року у справі 28/506, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний адміністративний суд, дійшов висновку, що позивач протягом 2010 - 2012 року, як платник єдиного податку, не зобов'язаний сплачувати земельний податок за ту частину земельної ділянки (469,8 м2), що безпосередньо використовується ним у господарській діяльності, щодо іншої частини земельної ділянки площею 155,2 м2 - суд погодився із правовою позицією податкового органу щодо обов'язку позивача сплачувати земельний податок за вказану частину земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про плату за землю" від 03 липня 1992 року № 2535-ХІІ (далі - Закон № 2535-ХІІ) об'єктом плати на землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або у користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Як визначено ст. 13 цього Закону підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 2535-ХІІ ставки земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюються у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у частинах п'ятій - десятій цієї статті та частині другій статті 6 цього Закону.

Розміри ставок податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не проведено, визначені в ч. 2 цієї статті Закону № 2535-ХІІ.

У разі придбання земельної ділянки на підставі цивільно-правової угоди розмір податку розраховується від суми, що дорівнює грошовій оцінці землі, але в будь-якому разі сума, від якої розраховується розмір податку, не може бути меншою ціни земельної ділянки, що зазначена в угоді (ч. 3 ст. 7 Закону № 2535-ХІІ). Зокрема, ч. 6 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що податок за земельні ділянки, зайняті житловим фондом, кооперативними автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, гаражно-будівельними, дачно-будівельними кооперативами, індивідуальними гаражами і дачами громадян, а також за земельні ділянки, надані для потреб сільськогосподарського виробництва, водного та лісового господарства, які зайняті виробничими, культурно-побутовими та господарськими будівлями і спорудами, справляється у розмірі трьох відсотків суми земельного податку, обчисленого відповідно до частин першої та другої цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 14 Закону № 2535-ХІІ визначено, що платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

Указом Президента України "Про внесення змін до Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 28 червня 1999 року № 746/99 встановлено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником плати (податку) за землю (втратив чинність з 01 січня 2012 року).

Згідно з п. 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про роз'яснення Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727", від 16 березня 2000 № 507 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року № 450) умовою звільнення суб'єкта підприємницької діяльності - платника єдиного податку від сплати земельного податку є використання ним земельної ділянки для провадження підприємницької діяльності.

З 01 січня 2011 року набрав чинності ПК України, який відповідно до п. 1.1 ст. 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з пп. 14.1.72 та пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу);

Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Отже, ПК визначив обов'язок, зокрема власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) сплачувати земельний податок.

В той же час, п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Отже, спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених п. 297.1 ст. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Таким чином, у контексті вказаних правових норм ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 листопада 2015 року у справі № 826/14703/13-а (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 54688775).

Положеннями п. 286.1 ст. 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII "Плата за землю" зазначеного Кодексу.

За земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, ставка податку встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Розмір ставки податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено, встановлено п. 275.1 ст. 275 ПК України.

Відповідно до п. 276.1 ст. 276 ПК України податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів), зайняті житловим фондом, автостоянками для зберігання особистих транспортних засобів громадян, які використовуються без отримання прибутку гаражно-будівельними, дачно-будівельними та садівницькими товариствами, індивідуальними гаражами, садовими і дачними будинками фізичних осіб, а також за земельні ділянки, надані для потреб сільськогосподарського виробництва, водного та лісового господарства, які зайняті виробничими, культурно-побутовими, господарськими та іншими будівлями і спорудами, справляється у розмірі 3 відсотків суми земельного податку, обчисленого відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 13 ст. 1 Закону України "Про оцінку земель" від 11 грудня 2003 року № 1378-IV (у редакції, що діяла на момент спірних відносин; далі - Закон № 1378-IV) нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Частиною 5 ст. 5 зазначеного Закону передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

У ч. 1 ст. 15 Закону № 1378-IV також визначено, що підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що база оподаткування є елементом податку, тісно пов'язаним з об'єктом оподаткування, а нормативна грошова оцінка - конкретна вартісна характеристика бази. При цьому процедура встановлення нормативної грошової оцінки включає ряд стадій, передбачених чинним законодавством України. Зокрема, це прийняття уповноваженим органом влади рішення про проведення нормативної грошової оцінки земель, розробка технічної документації з нормативної грошової оцінки спеціалізованою установою, погодження технічної документації органами влади, прийняття відповідною радою рішення про затвердження технічної документації, до яких податковий орган не відноситься.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 625 м2 не здійснювалась, а позивач при обчислені плати за земельну ділянку використовував дані державного земельного кадастру щодо нормативної грошової оцінки земель, яку при цьому протягом 2010 -2012 років використовував у господарській діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.

За наведених обставин та з урахуванням того, що ні податковий орган, ні суд не наділений повноваженнями визначати нормативну грошову оцінку земель та не можуть перебирати на себе функції спеціально уповноваженого на те органу, а також, що позивач протягом 2010 - 2012 року перебував на спрощеній системі оподаткування під час здійснення підприємницької діяльності, яка передбачала використання частини належної йому на правах приватної власності земельної ділянки площею 469,8 м2, є правильним висновок судів щодо протиправності податкового повідомлення - рішення, з приводу правомірності якого виник спір, лише в частині.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року у справі № 826/1963/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.І. Бившева

Судді: Т.М. Шипуліна

В.П. Юрченко