Справа № 803/581/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7574/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Обрізка І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року у справі за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сількогосподарського виробничого корпоративу «Годомичі» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

12.05.2017 року позивач Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Сількогосподарського виробничого корпоративу «Годомичі», в якому просить стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції в сумі 9000,00 грн. та пеню в розмірі 86,40 грн., а разом 9086,40 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2016 рік.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що СВК «Годомичі» вжило усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у необхідній кількості, та, відповідно, безпосереднього працевлаштування інвалідів на вказані робочі місця, упродовж року інформувало центр зайнятості про наявні вакансії.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, СВК «Годомичі» не може бути притягнуте до відповідальності за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права, Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт, з посиланням на Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зазначає, що відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Апелянт вказує на те, що роботодавець повинен вжити всіх необхідних заходів по працевлаштуванню інвалідів, якщо він дійсно хоче виконати норматив, проте, здійснення цих заходів не може стати обставиною, яка б звільняла підприємство від відповідальності.

Окрім цього, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів на відповідача покладено обов'язок щодо забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, тобто, роботодавець не звільняється від обов'язку сплачувати санкції на підставі статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки зазначена норма не ставить відповідний обовязок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інваліди не працюють на підприємстві.

Апелянт стверджує, що Державна служба зайнятості лише сприяє у працевлаштуванні інвалідів, а безпосереднє їх працевлаштування здійснюють роботодавці. Конвенція про професійну реабілітацію та зайнятість інвалідів № 159, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про професійну реабілітацію та зайнятість інвалідів № 159» вказує на те, що органи державної влади повинні сприяти працевлаштуванню шляхом: сприяння можливості зайнятості інвалідів на відкритому ринку праці (стаття 3); проведення консультацій з представницькими організаціями підприємців і трудящих щодо здійснення зазначеної політики, в тому числі заходів, яких слід вжити з метою сприяння співробітництву та координації державних і приватних органів, що займаються професійною реабілітацією, консультацій з представницькими організаціями інвалідів і у справах інвалідів (стаття 5); вжиття заходів з метою організації й оцінки служб професійної орієнтації, професійного навчання, працевлаштування, зайнятості, а також інших, пов'язаних з ними служб, щоб інваліди мали можливість отримувати, зберігати роботу та просуватися по службі; наявні служби для трудящих в цілому використовувати там, де це можливо та доцільно, з по грібною адаптацією (стаття 7); вжиття заходів для сприяння створенню та розвитку служб професійної реабілітації та зайнятості інвалідів у сільських районах і окремих місцевостях (стаття 8).

Оскільки результатом працевлаштування є укладення трудового договору між працівником, в даному випадку інвалідом, та власником або уповноваженим ним органом (ст. 21 Кодексу законів про працю України), то безпосереднє працевлаштування здійснює власник або уповноважений ним орган підприємства (обєднання), установи, організації незалежно від форм власності та господарювання.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Частинами 1,2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 року (далі Закон України №875-ХІІ), встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частино 3 ст.18 Закону України № 875-ХІІ встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування полягають у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; у створенні для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; у забезпеченні інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; у наданні державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; у звітуванні Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995 року «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів» було затверджено Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів. Вказана постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, а іншого нормативно-правового акту, який регулює створення та введення в дію місць для працевлаштування інвалідів не існує.

Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затверджено Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року № 316. Звіти форми 3-ПН містять інформацію, необхідну для встановлення відповідачем факту виконання чи невиконання позивачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Тобто, подання відповідного звіту до центру зайнятості є належним підтвердженням наявності на підприємстві створених місць для працевлаштування інвалідів. Обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідачем було подано звіт форми 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік. Відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у Сількогосподарському виробничому корпоративі «Годомичі» становить 10 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875, становить 1 особа, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 0 осіб.

Протягом 2016 року Сількогосподарським виробничим корпоративом «Годомичі» подано до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН станом на 04.01.2016 року, 01.02.2016 року, 01.03.2016 року, 01.04.2016 року, 04.05.2016 року, 01.06.2016 року, 01.07.2016 року, 01.08.2016 року, 01.09.2016 року, 01.10.2016 року, 01.11.2016 року та 01.12.2016 року, у яких зазначено характеристику вакантних посад.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Тобто, відповідачем щомісячно протягом 2016 року до органу державної служби зайнятості надавалася інформація про відповідні створені робочі місця для інвалідів, що свідчить про вжиття відповідачем всіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів та створення для них робочих місць.

А відтак, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідач здійснив всі передбачені чинним законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходи щодо інформування вищезазначених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів, чим надавав можливість виконання органами, зазначеними в ст.18 Закону України №875-ХІІ, свого обовязку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а Волинського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року у справі №803/581/17 за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сількогосподарського виробничого корпоративу «Годомичі» про стягнення адміністративно-господарських санкцій без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3