Справа № 522/3412/17
Суддя: Кравчук Т. С.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/3412/17
Провадження №2-а/522/1220/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Кравчук Т.С.

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Одеській області від 24.03.2017 року №7 про його примусове повернення за межі України, із зобов'язанням покинути територію України до 07.03.2017 року.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він є громадянином Афганістану, прибув в Україну у пошуках захисту. Також позивач зазначає, що він звертався до відповідача із заявою про надання захисту в Україні, проте рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2016 року №148-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 06.02.2017 року було прийняте рішення про його примусове повернення в країну походження, всупереч вимогам ст.мст.26, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», однак він з ним не згодний.

В судове засідання позивач та його представник ОСОБА_2. з'явилися, вимоги адміністративного позову підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача з'явився в судове засідання, позов не визнав, вважає, що підстави для отримання статусу біженця у позивача відсутні, на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду, а саме: побоювання повинні бути обґрунтованими., його історія була ретельно проаналізована і було виявлено ряд розбіжностей, він не є біженцем і не має переслідування. На території України він зараз перебуває незаконно.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та обставини.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні адміністративні справи щодо примусового повернення в країну походження або третю країну та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України.

Справа розглядається з урахуванням приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд також враховує те, що у рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст.15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема, іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, в Україну прибув в січні 2013 року з метою отримання міжнародного захисту.

28.01.2013 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2016 року №148-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

30.09.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду було відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем була подана апеляційна скарга.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2016 року апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2016 року - без змін.

Позивач не погоджуючись з рішенням апеляційної інстанції подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.01.2016 року було відмовлено у відкриті касаційного провадження по справі.

При цьому у вказаних рішеннях встановлено наступне.

Позивач є громадянином Афганістану, вибув 23.02.2011 року, легковим автомобілем з м.Мазарі-Шаріф (Афганістан), назву країн та міст, кордони яких перетинав не знає, через 1 місяць опинився у м.Києві (Україна). Державний кордон України позивач перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону невідомі. 23.03.2011 року позивач прибув до м.Київа (Україна). Після нелегального перебування в Україні позивач 28.01.2013 року звернувся із заявою №33 про надання йому захисту до Головного управління ДМС в Одеській області.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2016 року №148-16 позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 цього ж Закону.

Під час звернення з заявою до ГУ ДМС України в Одеській області позивач, в якості причини виїзду з країни громадянського походження, зазначив переслідування з боку радикального угрупування «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників радикального руху «Талібан», у зв'язку з трудовою діяльністю позивача, а саме водієм у лікарні району Джалрез. Шукач захисту зазначає, що тричі отримував листи з погрозами на свою адресу від представників радикального руху «Талібан», стосовно припинення трудової діяльності у лікарні. Іноземець вважає, що саме через побоювання зазнати розправи з боку представників радикального руху «Талібан», не може добровільно повернутись на Батьківщину.

Проаналізувавши надані позивачем твердження, правдоподібність вказаного елементу клопотання вбачається сумнівною за наступними ознаками: щодо причин звернення шукача притулку за захистом в Україні в 2013 році, він називає переслідування представниками радикального терористичного угрупування «Талібан» через те, що він працював водієм у державній медичній клініці. Представники руху «Талібан» вимагали щоб позивач перестав перевозити лікарів, так як це неповага до влади, як стверджує іноземець, у 2010 році йому надійшов перший лист від талібів, в якому була висвітлена вимога щодо звільнення з роботи (арк. 4 протоколу співбесіди від 21.02.2013 року). Після цього випадку на подвір'я позивача було підкинуто ще 2 листи зі схожим змістом; до суду позивачем не було надано жодних матеріальних доказів, які би підтверджували слова іноземця. В особовій справі громадянина Афганістану відсутні жодні докази погроз та переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан». Також слід додати те, що іноземець, як він стверджував особисто, знаходив листи у себе на подвір'ї, але в тому ж протоколі згодом вказав, що таліби не знали де мешкає іноземець, вони знали лише як виглядає його автомобіль, на якому перевозив лікарів (арк.5 протоколу співбесіди від 21.02.2013 року); в протоколі співбесіди (від 21.02.2013 року) позивач зазначив, що отримували листи з погрозами від представників радикального руху «Талібан», на яких був герб представників руху «Талібан», але іноземець не зміг пояснити як саме виглядає герб представників радикального руху «Талібан». Також під час інтерв'ю іноземець вказав, що не звертався до поліції, що ставить під сумнів отримання погроз на адресу позивача. Під час протоколу (від 21.02.2013 року арк.5) шукач притулку зазначив, що після отримання погроз залишив роботу, на протязі місяця після звільнення іноземець більше не отримував листи з погрозами, так як представники руху «Талібан» не знали місце його проживання, що є надуманим, так як раніше іноземець зазначав, що листи з погрозами він знаходив на подвір'ї свого власного будинку. Під час протоколу (від 21.02.2013 року. арк.5) позивач не зміг відповісти на питання, яким чином представники руху «Талібан» підкидали листівки до його будинку, якщо їм невідомо місце проживання іноземця;

Після проведених інтерв'ю та анкетування у позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

Згідно ст.72 КАС України обставини, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином позивач добровільно в країну походження не повернувся.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 06.02.2017 року №7 зобов'язано громадянина ОСОБА_1 у термін до 07.03.2017 року покинути територію України.

Згідно протоколу ГУ ДМС України в Одеській області ПР МОД №069681 від 06.02.2017 року встановлено порушення громадянином Афганістану ОСОБА_1 ч.1 ст.203 КУпАП України, з яким позивач був ознайомлений.

Постановою ГУ ДМС України в Одеській області від 06.02.2017 року громадянина Афганістану ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 510 грн., за яким позивач сплатив штраф.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зробленого висновку та винесеного на його підставі спірного рішення відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Після визнання позивачем правопорушення та сплати штрафу по відношенню до нього Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 06.02.2017 року винесено рішення №7 про примусове повернення громадянина Афганістану ОСОБА_1, в примусовому порядку зобов'язати його покинути територію України у термін 07.03.2017 року.

Згідно п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом президента України від 06.04.2011 року №405/2011, Державна міграційна служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Як встановлено п.4 цього Положення Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, здійснює оформлення і видачу іноземцям та особам без громадянства запрошень для в'їзду в Україну, документів для тимчасового перебування або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, студентських квитків студентам із числа іноземців та осіб без громадянства, вилучає ці документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в'їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про скорочення строку перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, видворення, у тому числі у примусовому порядку, іноземців та осіб без громадянства з України, заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно п.7 ч.1 ст.1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За правилами ст.17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (чинною на час виникнення спірних правовідносин), затверджений Порядок визначення механізму оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання

Посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки. Згідно ч.2 « Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно ч.5 ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, позивач порушує законодавство України, і він не має законних підстав для перебування в Україні. Про примусове повернення відповідачем було повідомлено позивача у встановленому законом порядку, проте позивач добровільне це рішення не виконав.

За таких обставин, на думку суду, відповідач обґрунтовано дійшов до висновку про те, що дії позивача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та правомірно прийняв рішення про примусове повернення в країну походження вказаної особи.

Керуючись ст.94, 158-163 КАС України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя

05.09.2017