Справа № 826/3227/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

05 вересня 2017 року 11:00 справа №826/3227/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О. та Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціонального банку України
треті особи1. Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві 2. Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" 3. ОСОБА_3
провідшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України (далі по тексту - відповідач, НБУ), в якому, з урахування подальшого уточнення позовних вимог, просить: 1) стягнути з відповідача завдану моральну шкоду з стражданнями і трагічними наслідками для голодуючих внуків, доньки і позивача в обсязі 864 000,00 грн.; 2) зобов'язати відповідача витребувати з "Приватбанку" виписки з усіх рахунків ОСОБА_3, в тому числі раніше не оприлюднених з наданою можливістю їх зняття - отримання по посиланням на мобільний телефон позивача, з сайту "Приватбанку" в Інтернет-ресурсі "Googl" - документи, як це здійснював банк 25 і 26 серпня 2014 року; 3) зобов'язати відповідача анулювати чотири дезінформаційні документи (арк. 49, 51, 60, 61) "Приватбанку", що він начебто не має інформації про рахунки сина; 4) зобов'язати відповідача розблокувати свавільно здійснюване "Приватбанком" блокування всіх рахунків ОСОБА_3 з 12 жовтня 2009 року до цих пір, в тому числі не оприлюднених раніше; 5) у випадку продовження обману "Приватбанком" власника коштів і суддів, зобов'язати відповідача через інспекційну перевірку цього банку згідно статті 71 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановити залишки коштів ОСОБА_3 на всіх його рахунках, в тому числі тих, про які він не заявляв раніше, тобто не розглядалися в суді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3227/17; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі по тексті - третя особа 1) та Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (далі по тексту - третя особа 2, ПАТ КБ "Приватбанк") та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа 3).

В судовому засіданні 09 серпня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; представники третіх осіб до суду не прибули, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивач, у 2007 році між його сином - ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приватбанк" в Автономній Республіці Крим укладено договори, за умовами яких у банку на ім'я ОСОБА_3 відкриті депозитний та поточний валютні рахунки, на які ним вносилися грошові кошти.

Позивач вказує, що через деякий час з 12 жовтня 2009 року без причин і пояснень по цей день всі рахунки та всі кошти ОСОБА_3 свавільно рейдерські захоплені внаслідок свавілля і шахрайства з боку ПАТ КБ "Приватбанк".

ОСОБА_1 також зазначає, що з 13 серпня 2014 року згідно довіреностей його сина він є розпорядником коштів в ПАТ КБ "Приватбанк", у зв'язку з чим звертався до НБУ, як наглядового органу у банківській сфері, із численними вимогами про припинення беззаконня з блокуванням рахунків та надання оновлених виписок з рахунків, в задоволенні яких відмовлено.

За твердженням позивача, метою поданого адміністративного позову є відміна незаконного блокування всіх рахунків ОСОБА_3 та надання йому виписок з рахунків ПАТ КБ "Приватбанк", чиїм клієнтом він являється, через судове рішення, зобов'язуючи НБУ, який має відповідні повноваження згідно Закону України "Про банки і банківську діяльність", примусити ПАТ КБ "Приватбанк" виконати вимоги статей 55, 59, 67 згаданого Закону та Глави 72 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідач у письмовому запереченні проти адміністративного позову вказує на безпідставність тверджень позивача, посилаючись на те, що до функцій НБУ не належить вирішення спорів, які виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком; відповідач не є стороною договору банківського вкладу, а тому у НБУ відсутні правові підстави для втручання у діяльність ПАТ КБ "Приватбанк" з питань, що не належать до його компетенції та надання оцінки діям банку з питань укладення та виконання умов договору; серед вичерпного переліку підстав для проведення планових і позапланових перевірок банків, визначених законодавством, відсутня така підстава як рішення суду; відповідач жодним чином не порушував права та законні інтереси позивача, а з позову цього не вбачається.

Третя особа 1 у наданих до суду письмових поясненнях зазначила, що у даному випадку орган державного казначейства не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, які мали б значення для розгляду даної справи.

Треті особи 2 та 3 письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив: "…права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту…

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України".

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним…

…Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст".

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. При цьому, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, що стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, що з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Отже, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, дія чи бездіяльність, які порушують безпосередньо права позивача.

У свою чергу звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги, є підставою для відмови у задоволенні такого позову оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

В даному випадку зміст позовної заяви та безпосередньо позовних вимог ОСОБА_1 по суті зводиться до протиправного, на його думку, не вчинення відповідачем, як органом, що здійснює регулювання та банківський нагляд, дій, направлених на застосування до ПАТ КБ "Приватбанк" заходів впливу у зв'язку із неналежним виконанням останнім умов договорів банківських вкладів (блокування рахунків, ненадання виписок з рахунків тощо), власником яких є ОСОБА_3 (син позивача).

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною першою статті 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Зважаючи на зміст та юридичну природу фактичних обставин даної справи, враховуючи, що позивач не є власником спірних рахунків в ПАТ КБ "Приватбанк", колегія суддів приходить до висновку, що дії/бездіяльність, пов'язані із здійсненням відповідачем банківського нагляду по відношенню до третьої особи 2 стосовно порушення останньою інтересів сина позивача - ОСОБА_3, як вкладника банку, жодним чином не стосуються безпосередньо позивача у даній справі, не зумовлюють виникнення, зміну або припинення правовідносин для позивача. Наведені у позові обставини щодо незаконного блокування всіх рахунків ОСОБА_3 та ненадання йому виписок з рахунків ПАТ КБ "Приватбанк" стосуються виключно ОСОБА_3, який із позовом не звертався, і ніякою мірою не зачіпають прав, свобод та інтересів власне позивача.

У свою чергу обставини уповноваження ОСОБА_3 свого батька ОСОБА_1 бути представником в ПАТ КБ "Приватбанк" з питань розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на відкритих рахунках у банку (згідно довіреностей від 13 серпня 2014 року та від 22 липня 2015 року), не свідчать про існування реального негативного впливу на конкретні особисті права чи інтереси від здійснення чи не здійснення НБУ певних дій в порядку банківського нагляду по відношенню до ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки, як вже зазначено вище, позивач не є власником банківського вкладу, захист інтересів якого є метою банківського нагляду.

З адміністративного позову не вбачається, що позивач звертається до суду від імені та в інтересах свого сина ОСОБА_3 як його представник за довіреністю. Натомість у позовній заяві чітко вказано, що позивачем є ОСОБА_1.

Таким чином, з огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, зокрема, порушення саме у відношенні позивача положень Закону України "Про банки і банківську діяльність", підстави для задоволення позову в частині щодо зобов'язання вчинити дії відсутні.

Оскільки судом не встановлено вчинення з боку відповідача відносно позивача протиправних дій/бездіяльності або прийняття протиправних рішень в контексті предмету та підстав позову, які б могли завдати шкоди позивачу, суд, відповідно, не вбачає підстав для висновку про завдання позивачу моральної шкоди та не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення такої шкоди.

При цьому колегія суддів роз'яснює, що власник спірних вкладів у ПАТ КБ "Приватбанк" - ОСОБА_3, не позбавлений права звернутися до суду з відповідним адміністративним позовом, якщо він вважає, що його права та інтереси порушені у сфері публічно-правових відносин, у тому числі і через представника, повноваження якого на здійснення представництва в суді повинні бути підтверджені довіреністю, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, суд також відмовляє у задоволенні клопотання позивача про постановлення окремої ухвали, яке по своїй суті не є позовною вимогою, оскільки в даному випадку судом не встановлено обставин, які б зумовлювали її постановлення згідно зі статтею 166 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов