Справа № 807/4073/14
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8323/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання повторно розглянути заяву, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2014 року громадянка Узбекистану ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС) про скасування рішення ДМС від 06.10.2014 №501-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішення ДМС від 06.10.2014 №501-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту створює загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де їй загрожує небезпека.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки перебуваючи на території третьої безпечної країн, зверталась за захистом та отримала статус біженця.

Не погоджуючись із постановою суду, представник позивача оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача зазначає, що враховуючи особливості країни походження позивачки Узбекистан, а саме - закритість та обмежений доступ до інформації щодо реального стану з правами людини в Узбекистані всіх міжнародних організацій, що займаються дослідженням дотримання прав людини у світі, як доказ обґрунтованості побоювань позивачки та правдивості свідчень щодо переслідування її органами державної влади та нелюдського і такого, що принижує людську гідність, поводження на розгляд суду було надано ряд рішень Європейського суду з прав людини, у яких дана оцінка реальної ситуації в Узбекистані. Позивач, як при зверненні за захистом, так і в судовому засіданні висловила обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування та зазнати нелюдського та такого, що принижує людську гідність, поводження з боку органів держави. При цьому, міграційній службі позивачем було надано правдиві пояснення та документальне підтвердження своїх доводів.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1, покликаючись на неодноразове переслідування владою Узбекистану за громадянську позицію та правозахисну діяльність, та небезпеку, пов'язану з поверненням в Узбекистан, звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначила про неодноразове переслідування владою Узбекистану за громадянську позицію та правозахисну діяльність у період з 1998 року по 2005 рік.

Під час додаткової співбесіди позивач надала пояснення про те, що виїхала з Узбекистану 07 грудня 2008 року потягом сполученням Ташкент-Москва та до цього часу вже працювала та мешкала в Росії. Зокрема, зазначила, що в Росію виїхала як трудовий мігрант після того, як її позбавили ліцензії адвоката, виїхала в Росію ще у грудні 2005 року та поверталася в Узбекистан у 2007 і в 2008 роках. В Україну виїхала 15 березня 2014 року сполученням Москва - Одеса. Причиною виїзду з Російської Федерації позивач зазначила виникнення конфлікту із співробітниками ФМС Росії.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04 липня 2014 року.

Рішенням ДМС України від 06 жовтня 2014 року за № 501-14 ОСОБА_1, громадянці Узбекистану, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього закону, відсутні.

Позивач, вважаючи Рішення ДМС України від 06 жовтня 2014 року за №501-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірним, звернулась до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

В розумінні п.1 ч.1ст.1 Закону №3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).

Частинами 1 та 7 ст.7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Стаття 8 Закону №3671-VI визначає порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так відповідно до ч.1 та ч.2 цієї статті розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Згідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Обов'язок особи, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також визначено ч. 2 ст. 13 Закону №3671-VI.

Водночас заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання особи біженцем.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Надалі, як передбачено пунктами 11 та 12 ст.9 Закону №3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п.5 ст.10 Закону №3671-VI).

Перелік умов, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені статтею 6 Закону №3671-VI. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Судом першої інстанції встановлено надання позивачем неправдивих відомостей при зверненні із заявою при визнання біженцем.

Так, позивач у заяві - анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначила, що в Російській Федерації їй відмовили у статусі біженця.

При цьому судом першої інстанції із наданих позивачем пояснень, які суперечать відомостям, зазначеним в заяві-анкеті, встановлено факт отримання позивачем вказаного статусу біженця в Російській Федерації. Крім того, позивач зазначила, що особисто порвала свідоцтво про надання їй статусу біженця в Російській Федерації, що, на її думку, автоматично позбавило її статусу біженця в Російській Федерації.

У визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою позивачу відмовлено як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктаи 1 та 13 частини першої статті першої Закону №3671-VI, відсутні, що узгоджується з вимогами абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону №3671-VI.

Крім того, серед підстав, з якими пов'язана неможливість визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приписами №3671-VI, зокрема, визначено особу, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з ч. 22 ст. 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Слід зазначити, що Російська Федерація підпадає під визначення третьої безпечної країни, оскільки дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постанова Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статут біженців1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967року було приєднано до законодавства Російської Федерації), має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженців та надають притулок згідно чинного законодавства Російської Федерації. Порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливості звертатися за притулком та користування ним встановлений Федеральним Законом Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 року №4528-1.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, враховуючи існування умов, встановлених статтею 6 Закону №3671-VI, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення рішення ДМС від 06.10.2014 №501-14 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та скасуванню не підлягає, а також відсутні правові підстави для повторного розгляду заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року у справі № 807/4073/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Р. Й. Коваль
В. Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 12.09.2017.