Справа № 814/974/16
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 р. Справа № 814/974/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лукянчук О.В.

при секретарі - Татарин Б.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області №2846/06 від 20 квітня 2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_2.»; поновлення на роботі в Головному територіальному управління юстиції у Миколаївській області; стягнення з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2014 року до поновлення на роботі.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення, в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 16 грудня 2011 року на підставі наказу від 15 грудня 2011 року №1507-л призначений на посаду головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції.

07 листопада 2014 року Наказом №5262/03 припинено державну службу позивача та звільнено його з посади за порушення присяги державного службовця на підставі п.6 ч.1 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 07 листопада 2014 року №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_2.», в задоволенні інших позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідачем прийнято наказ №1412/06 від 14 березня 2016 року про скасування наказу від 07 листопада 2014 року №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_2.»

Також, з урахуванням мотивувальної частини судового рішення та на підставі заяви позивача від 05 листопада 2014 року про звільнення за згодою сторін відповідач прийняв наказ 20 квітня 2016 року «Про припинення трудових відносин з ОСОБА_2.».

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказом від 20 квітня 2016 року №2846/06 припинено правовідносини з позивачем з узгодженої ним дати 06 листопада 2014 року, а наказ видано 20 квітня 2016 року, оскільки постанова у справі 814/3789/15, яка безпосередньо стосується причин звільнення позивача, набрала законної сили 23 лютого 2016 року, а виконавчий лист видано 11 березня 2016 року.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 Кодексу законів про працю України).

Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2016 року Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області прийнято наказ №2846/06, яким визнано вважати звільненим ОСОБА_2 - головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколавїського міського управління юстиції з 06 листопада 2014 року за угодою сторін, а саме за п.1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, з оскаржуваного наказу вбачається, що він прийнятий саме на підставі поданої позивачем заяви №3890 від 06 листопада 2014 року про звільнення за угодою сторін.

Проте, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року було визнано протиправним та скасовано наказ начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 07 листопада 2014 року №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_2.».

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідачем прийнято наказ №1412/06 від 14 березня 2016 року про скасування наказу від 07 листопада 2014 року №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_2.»

Разом з цим, після набрання законної сили постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року, позивач звернувся до відповідача із заявою №518 від 24 лютого 2016 року про звільнення із займаної посади за власним бажанням (а.с.11).

В подальшому, 11 березня 2016 року та 14 березня 2016 року позивач звертався із відповідними заявами з проханням терміново внести відповідний запис до трудової книжки та видати її дублікат без запису про незаконне звільнення на підставі наказу №5262/03 від 07 листопада 2014 року (а.с.12-13).

З наведеного слідує, що на момент прийняття оскаржуваного наказу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області №2846/06 від 20 квітня 2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_2.» позивачем була подана заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 24 лютого 2016 року, а врахування заяви про звільнення за угодою сторін від 06 листопада 2014 року, яка була подана позивачем до прийняття наказу начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 07 листопада 2014 року №5262/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_2.», який в подальшому був скасований постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року є безпідставним.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що в матеріалах справи міститься лист Головного управління юстиції у Миколаївській області №05-30/3985 від 06 листопада 2014 року, згідно якого, зокрема, заява про звільнення за угодою сторін від 06 листопада 2014 року була повернута позивачу для приведення у відповідність до чинного законодавства (а.с.18).

Поряд з цим, колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на лист Управління Держпраці у Миколаївській області №Р-153-16/1549 від 22 квітня 2016 року, відповідно до якого при проведенні перевірки встановлено, що підставою для звільнення за угодою сторін була заява від 06 листопада 2014 року, яка не відповідає вимогам КЗпП України, оскільки на момент звільнення дана заява не мала юридичної сили, так як строк в який ініціювали розірвання трудового договору вже минув (а.с.21-22).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена вище заява від 06 листопада 2014 року не може вважатися такою, що відображає бажання позивача розірвати трудовий договір на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, та погоджується з доводами апелянта щодо відсутності його волевиявлення з цього приводу, у зв'язку з чим вимоги щодо скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області №2846/06 від 20 квітня 2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_2.» є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, враховуючи положення ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що встановлено протиправність звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що вимоги щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції підлягають задоволенню з 20 квітня 2016 року (з дня винесення оскаржуваного наказу №2846/06 від 2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_2.».).

Згідно з ч.2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2014 року до поновлення на роботі підлягають частковому задоволення, а саме з 20 квітня 2016 року (з дня винесення оскаржуваного наказу №2846/06 від 2016 року) до поновлення на роботі (день винесення судового рішення апеляційним судом), оскільки питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2014 року вирішувалось при розгляді справи №814/3789/15 та відповідно було предметом розгляду (вмотивовано) в іншому провадженні, в свою чергу, при розгляді заявлених позовних вимог по даній справі, суд перевіряючи правомірність винесення оскаржуваного наказу, встановивши його протиправність, стягує з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з дати такого неправомірного звільнення.

Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до положень Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з п.3 зазначеного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, складає - 31 081, 05 грн. (тридцять одна тисяча вісімдесят одна гривня п'ять копійок) виходячи із розрахунку 345 (кількість робочих днів за період часу з 20 квітня 2016 року по 07 вересня 2017 року) х 90, 09 грн. (середньоденне грошове забезпечення).

Отже, судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, у зв'язку з чим, судове рішення відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. 195, ст. 196, п.3 ч.1 ст. 198, п.1 ч.1 ст. 202, ст. 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області №2846/06 від 20 квітня 2016 року «Про припинення трудових правовідносин з ОСОБА_2.».

Поновити ОСОБА_2 в Головному територіальному управління юстиції у Миколаївській області на посаді головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції з 20 квітня 2016 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 081, 05 грн. (тридцять одна тисяча вісімдесят одна гривня п'ять копійок).

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 07 вересня 2017 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лукянчук