Справа № 428/6084/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Журавель Т.С.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року справа №428/6084/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Васильєвої І.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 липня 2017 р. у справі № 428/6084/17 (головуючий І інстанції Журавель Т.С.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про скасування рішення про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в якому просила, визнати неправомірними дії відповідача; скасувати рішення відповідача від 23.05.2017 року № 2679/2017 про відмову в перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а саме - 84 відсотків, без урахування періоду роботи на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району; зобов'язати відповідача здійснити з 28 липня 2016 року перерахунок раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84 відсотків заробітку судді та призначити його у розмірі 90 відсотків заробітку судді (суддівської винагороди), працюючого на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, включивши до стажу роботи судді, який визначений Законами України «Про статус суддів» і «;Про судоустрій і статус суддів», що діяли в редакціях на час набуття позивачем такого права, крім роботи на посаді судді, період роботи на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району з 16 червня 1987 року по 23 березня 1993 року, що складає 5 років 9 місяців 7 днів; зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по призначеному позивачу щомісячному довічному грошовому утриманню судді у відставці, що утворилася внаслідок незаконного зменшення відповідачем розміру щомісячного грошового утримання, через неправильне встановлення та обчислення стажу моєї роботи на посаді судді, за період з 28 липня 2016 року по день виконання рішення (а.с.2-6).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 липня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 23.05.2017 року № 2679/2017 про відмову ОСОБА_2 в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % з урахуванням періоду роботи на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району; зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з 01.05.2017 року здійснити нарахування ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % від суми суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, урахувавши до стажу роботи на посаді судді стаж роботи на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району за період з 16.06.1987 року по 23.03.1993 року, який становить 05 років 09 місяців 07 днів; зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити ОСОБА_2 заборгованість по щомісячному довічному грошовому утриманню судді у відставці, що утворилася внаслідок протиправного рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 23.05.2017 року № 2679/2017 за період з 01.05.2017 року (а.с.39-41).

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі (а.с.46-47).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на час звернення позивача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 28.07.2016 року положення ч.1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі - Закон № 192-VIII) не передбачали права зарахування періоду роботи на посаді помічника прокурора до стажу роботи на посаді судді. Також, у відповідності до ч.3 ст. 141 Закону № 2453-VI встановлювати розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача у розмірі 90 відсотків заробітної плати не має правових підстав. Апелянт також зазначає, що судом безпідставно стягнуто судовий збір, оскільки позивач не має можливості сплатити судовий збір.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

Відповідно копії трудової книжки позивач в період з 16.06.1987 року по 23.03.1993 року працював на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району, з 24.03.1993 року по 22.03.2011 року працював на посадах судді та заступника голови Станично-Луганського районного суду Луганської області, з 23.03.2011 року по 30.11.2015 року на посаді судді апеляційного суду Луганської області (а.с.20-22).

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 12.11.2015 року № 788-VIII позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.7-13).

Наказом в.о. голови апеляційного суду Луганської області №169 від 23.11.2015 року позивача відраховано зі штату апеляційного суду Луганської області 30.11.2015 року у зв'язку зі звільненням з посади судді за її заявою про відставку (а.с.14).

Згідно розрахунку стажу судді № 1674/15 від 11.12.2015 року позивач станом на 30.11.2015 року має стаж роботи 28 років 05 місяців 12 днів, який складається зі стажу роботи на посаді: помічника прокурора Станично-Луганського району - 05 років 09 місяців 07 днів; судді, заступника голови Станично-Луганського районного суду Луганської області - 17 років 11 місяців 28 днів; судді апеляційного суду Луганської області - 04 роки 08 місяців 07 днів (а.с.15).

Відповідно до подання Апеляційного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року № 1677/15-вих про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивача представлено для встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Стаж роботи судді становить 28 років 5 місяців 12 днів (а.с.16).

15 травня 2017 року позивач звернувся з заявою від 04 травня 2017 року про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % (а.с.37).

Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області рішенням про відмову в перерахунку пенсії від 23.05.2017 року №2679/2017 відмовлено позивачу в перерахунку щомісячного довічного утримання суддів в розмірі 90 %, оскільки стаж роботи судді, який дає право на відставку становить 22 роки 06 місяців 21 день, а до стажу роботи судді у відповідності до статті 135 Закону № 2453-VI не зараховано період роботи на посаді помічника прокурора Станично-Луганського районного суду з 16.06.1987 року по 23.03.1993 року (а.с.19).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на зарахування вищезазначеного стажу до стажу, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а тому щомісячне довічне грошове утримання позивача повинно складати 90 % від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді.

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 статті 47 Закону № 2453-VI закріплено положення про те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» № 2453-VI передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 № 2862-XII (в редакції, що діяла на день набрання чинності Закону № 2453-VI), до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

В пункті 7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 суд зазначив, що конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, право на отримання виплат (пенсії, щомісячного довічного грошового утримання), рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

При цьому, в п.2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом статті 126 Конституції України положення ч.3 статті 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч.8 статті 14 Закону України «Про судоустрій України» (в редакціях, чинних на час розгляду справи судом) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

В п.3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів». Згідно ч.1 статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до ч.3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України(є неконституційною) частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно частиною другою статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень, Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню частини третьої статті 138 Закону № 2453-VI, в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Пунктом 11 розділу XIII «;Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

У відповідності до ст.56 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакцій статті з 05 листопада 1991 року по 13 квітня 2012 року включно) під поняттям «прокурор» цього Закону слід розуміти: «помічники прокурора».

Згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (Закон доповнений ст.50-1 26 листопада 1993 року; ст.50-1 у редакції від 12 липня 2001 року) до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі зокрема стажистами в органах прокуратури.

Судами встановлено, що згідно із записами трудової книжки з 16.06.1987 року по 23.03.1993 року позивач працював на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району.

Отже, з урахуванням стажу роботи позивача на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району, який становить 05 років 09 місяців 07 днів,суд дійшов висновку, що загальний стаж роботи позивача на посаді судді складає понад 28 років 05 місяців 12 дні, а тому розмір довічного грошового утримання у відповідності до положень частиною 2 статті 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» становить 90 відсотків (80 відсотків + 2 відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, але не більше ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді)

За таких обставин, суди дійшли висновку, що позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на не зарахування періоду роботи позивача помічником прокурора з огляду на положення ст. 135 Закону № 2453-VI з огляду на Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2453-VI.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта не безпідставне стягнення судом першої інстанції суми судового збору, оскільки відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Будь-яких змін до зазначеної статті не внесено.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 липня 2017 р. у справі № 428/6084/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Колегія суддів Л.В. Ястребова

І.А. Васильєва

І.Д. Компанієць