Справа № 816/741/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"07" вересня 2017 р. м. Київ К/800/29539/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мороз Л.Л. перевіривши касаційну скаргу Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі за позовом Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

в с т а н о в и в :

Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів та пені.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

До Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга, в якій скаржник просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві у 2016 році фактично складала 9 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа, при цьому відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» кількість інвалідів, які повинні працювати на робочих складає - 1 особа.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно листа Полтавського міського центру зайнятості від 19.04.2017 №04-1205 відповідачем протягом 2016 року, а саме: 28.01.2016, 25.02.2016, 25.03.2016, 25.04.2016, 24.05.2016, 24.06.2016, 21.07.2016, 23.08.2016, 23.09.2016, 24.10.2016, 24.11.2016, 23.12.2016 подавались до Полтавського міського центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН про наявність однієї вакансії для інваліда.

Протягом 2016 року Полтавським міським центром зайнятості було направлено на працевлаштування до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 п'ять осіб що мають інвалідність, з яких чотири особи відмовилися від вказаної роботи та одна особа не відповідала вимогам роботодавця.

Також судами встановлено, що позивачем небуло надано відомостей за 2016 рік щодо наявності відмов у працевлаштуванні особам з обмеженими фізичними можливостями.

Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закону, щороку до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу місць для працевлаштування інвалідів, сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Обов'язок виділити та створити робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю покладається на підприємства, установи, організації лише у разі, якщо на такому підприємстві, установі, організації за основним місцем роботи працює 8 та більше осіб.

Так, відповідачем у період з січня по грудень 2016 року подавався звіт за формою "3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії).

За змістом статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" №875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або ж збором (обов'язковим платежем), і розцінює їх як захід впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі вчиненням правопорушення.

За правилами статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону №875-ХІІ, працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року №3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон №875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 20 червня 2011 року № 21-60а11, від 09 липня та 19 листопада 2013 року №№ 21-200а13 та 21-397а13 відповідно, а також від 31 січня 2011 року № 21-60а10.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки відсутня належна мотивація неправильного застосування судами норм матеріального права.

Викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.Л. Мороз