Справа № 602/527/17
Суддя: Олещук Б. Т.
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 602/527/17
провадження № 2-а/598/34/2017
ПОСТАНОВА

іменем України

"07" вересня 2017 р. 15 година 50 хвилин зал судових засідань №2 Збаразького районного суду Тернопільської області, м.Збараж вул.Грушевського, 13, Тернопільської області,-

Суддя Збаразького районного суду Тернопільської області Олещук Б.Т. розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

Предметом даного адміністративного позову є визнання дії Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо встановлення ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без урахування половини строку стаціонарного навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету, протиправними, зобов'язання Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зарахувати до стажу на посаді судді, що дає право на відставку і одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 2 роки 5 місяців 1 день (з 25 серпня 1982 року по 27 червня 1987 року навчання за денною формою юридичного факультету Львівського державного університету), зобов'язання Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді з 22 грудня 2016 року, з урахуванням проведених виплат.

Судом встановлено, що з 17 березня 1995 року ОСОБА_1 працювала на посаді судді, Лановецького районного суду Тернопільської області, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.5-6).

Наказом голови Лановецького районного суду Тернопільської області №55-К від 21 грудня 2016 року на підставі Рішення Вищої ради юстиції України від 19 грудня 2016 року №3290/0/15-16-VІІІ «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Лановецького районного суду Тернопільської області у відставку», позивачку звільнено з посади судді Лановецького районного суду Тернопільської області у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.7, 8).

15 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з заявою щодо зарахування до стажу судді час стаціонарного навчання в Львівському університеті по спеціальності правознавство та проведення перерахунку пенсії (а.с.9).

Проте, Лановецьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області протоколом №4 від 19.06.2017р. позивачці відмовлено з посиланням не те, що обчислення розміру довічного грошового утримання проведено з урахуванням стажу роботи на посаді судді повних 21 рік і відсоток розрахунку довічного грошового утримання складає 82%, тобто довічне грошове утримання призначене і виплачується з 22 грудня 2016 року з урахуванням вимог чинного законодавства (а.с.9).

Встановлено, що ОСОБА_1 з 25 серпня 1982 року по 27 червня 1987 року навчалась на денній формі навчання у Львівському державному університеті, половина строку навчання за денною формою у юридичному інституті становить 2 роки 5 місяців 1 день. Вказана обставина підтверджуються копією копією трудової книжки (а.с.5-6), копією диплома (а.с.7).

У відповідності до ст.126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до п.8 ч.5 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-УІП в редакції від 02 червня 2016 року незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Згідно з вимогами ч.7 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

У відповідності до положень п.1.1 та п.1.4 Європейської хартії про Закон України «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, передбачено, що метою закону є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав. Закон надає кожному судді, який вважає, що його права за законом або в більш широкому порозумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інше знаходиться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Відповідно до п.6.4 вказаної хартії закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Згідно із п.54 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Таким чином, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено Конституційним Судом України.

Спірні правовідносини, що виникли з 22 грудня 2016 року між сторонами регулюються чинним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02 червня 2016 року, а також рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 року від 08 червня 2016 року.

Відповідно до чинного законодавства, а саме Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VІІ від 02 червня 2016 року із змінами в п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вказано: коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Також, абзац чотири п.34, цього ж розділу, який набув чинності з 05 січня 2017 року, вказує, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення/обрання.

Таким чином, розмір щомісячного довічного грошового утримання обчислюється відповідно до вимог ст.141 Закону Україні «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 07 липня 2010 року, в редакції Закону України №192-УШ від 12 лютого 2015 року «Про забезпечення права на справедливий суд», з урахуванням внесених змін рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08 червня 2016 року, яким визначено: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року стверджується, що «судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом».

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові №21-244а14 від 01 липня 2014 року, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Саме тому при зарахуванні позивачу стажу роботи на посаді судді слід виходити із положення ст.43 Закону України «Про статус суддів» (у редакції Закону України №4015-12 від 24 лютого 1994 року), чинної на момент призначення ОСОБА_1 суддею, тобто 17 березня 1995 року і яка діяла до 01 січня 2011 року, та якою було передбачено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах. Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. Згідно з частиною 4 цієї статті було встановлено, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, сплачується за його вибором пенсія на загальних підставах або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більш ніж до 90% заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно з абз.2 п. 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповнене постановою Кабінету Міністрів України №545 від 11 червня 2008 року до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Вказана позиція висловлена у роз'ясненні Конституційного Суду України в рішенні №8-рп/2005року.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 офіційно розтлумачив поняття «щомісячне довічне грошове утримання», зокрема таке поняття означає неоподатковану грошову виплату як судді, який, маючи право на відставку продовжує працювати на посаді судді і одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, так і судді у відставці, який одержує її з Пенсійного Фонду.

Таким чином, законодавством яке діяло до моменту набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ, було передбачено право зарахування до стажу, що давав право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, час роботи позивача на посадах прокурорів та слідчих, половину строку навчання за денною формою у юридичному інституті та календарний період проходження строкової військової служби.

Станом на 17 березня 2015 року стаж роботи позивачки на посаді судді склав 20 років і з того часу набув право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання.

Та обставина, що на час призначення ОСОБА_1 довічного грошового утримання, тобто 22 грудня 2016 року чинним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, оскільки зміни до п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» набрали законної сили з 05 січня 2017 року, не може бути підставою для відмови в зарахуванні вказаного стажу роботи на даний час виходячи з наступного.

Як було зазначено вище, згідно правової позиції Верховного Суду України правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Також, позивачу як судді, згідно Конституції України при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Так, згідно з положенням ст.8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє верховенство права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Незалежність суддів закріплена і в Конституції України, отже, статус судді, який зберігається і за суддею у відставці, є конституційним.

У відповідності до положення ст.58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також, нормами чинного законодавства визначено, що не допускається погіршення положення пенсіонера.

В свою чергу, Конституційний Суд України у рішенні №3-3-рп/2013 від 03 червня 2013 року зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абз.2 п.3 мотивувальної частини).

Також висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Отже, враховуючи вищезазначені рішення Конституційного Суду, не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах положення Закону, які призводять до звуження прав судді, а саме до зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки такі положення, як і положення Закону, поставлені на розгляд Конституційним Судом у вищезазначених справах, визнані неконституційними та такими, що звужують права судді, шляхом зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З урахуванням наведеного суд приходить висновку, що зміни в законодавстві, які до 05 січня 2017 року обмежували права позивача у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, тобто час роботи на посадах прокурорів і слідчих, період навчання та проходження строкової військової служби, не можуть бути застосованими.

Таким чином, оскільки стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку і отримання щомісячного довічного грошового утримання складає 24 роки 2 місяці 7 днів з яких, з яких: 21 рік 9 місяців 6 днів стаж роботи судді; 2 роки 5 місяців 1 день стаж навчання на денному факультеті юридичного інституту. Саме тому, щомісячне довічне утримання позивачу повинно бути призначене у розмірі 88 відсотків, а не 82 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання (80% - за стаж роботи 20 років + по 2% за кожен рік роботи понад 20 років, але не більше 90%).

Таким чином, Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, відмовивши позивачу в перерахунку щомісячного грошового утримання судді з 82% на 88% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, не зарахувавши до стажу роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах діяло неправомірно, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

За правилами ч.1 та ч.2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч цьому, відповідач не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї відмови у задоволенні заяви позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у зарахуванні до стажу роботи половини строку стаціонарного навчання в юридичному інституті, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, натомість позовні вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд, виходить з того, що відповідно до пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та статті 43 Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. №2862-ХІІ було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначенихКонституцією України гарантій незалежності суддів, а тому відповідачем безпідставно при розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача не враховано половину строку навчання на денній формі навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету, що дає право на призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 88% від заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді.

Крім цього, на підставі ч.1 ст.94 КАС України з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені нею витрати на оплату судового збору у розмірі 640 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 22, 58, 126 Конституції України, п.п.8, 11 ч.5, ч.7 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.43 Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. №2862-ХІІ, абз.2 п.3-1 Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», п.п.1.1, 1.4, 1.6 Європейської хартії про Закон України «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, ст.ст.2, 8, 9, 11, 71, 72, 86, 94, 159, 161, 167, 183-2, ч.1 ст.244-2 КАС України, суд, -

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати дії Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо встановлення ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без урахування половини строку стаціонарного навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету, протиправними.

Зобов'язати Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу на посаді судді, що дає право на відставку і одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 2 роки 5 місяців 1 день (з 25 серпня 1982 року по 27 червня 1987 року) навчання за денною формою юридичного факультету Львівського державного університету.

Зобов'язати Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді з 22 грудня 2016 року, з урахуванням проведених виплат.

Дана постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Збаразький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Дана постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Б. Олещук