Справа № 344/3478/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8769/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Костіва М.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2017 року у справі № 344/3478/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, Позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУПФУ, Відповідач) в якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить зобовязати Відповідача поновити виплату пенсійного забезпечення за вислугу років з 01 червня 2015 року.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову в частині вимог про зобовязання поновити виплату пенсії за період з 13.09.2016 року відмовлено. Заявлені позовні вимоги за період з 01.06.2015 року до 12.09.2016 року залишено без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив Позивач, який покликаючись на те, що вказана постанова є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що має право на поновлення пенсії з 01.06.2015 року, оскільки зупинення її виплати Відповідачем суперечить нормам Конституції України та чинного законодавства щодо пенсійного забезпечення осіб, які отримують пенсії за Законом України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі ОСОБА_2 № 2262-ХІІ). Судом першої інстанції безпідставно зазначено про пропуск строку звернення до суду, тому що не виплачена з вини пенсійного органу пенсія виплачується без обмеження будь-якими строками.

Справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Позивач є пенсіонером за вислугою років як ветеран органів внутрішніх справ (за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб») з 2006 року.

У 2006р., 2010р. та 2015р. він був обраний на посаду голови Заболотівської селищної ради.

Залишаючи частину позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що Позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції.

Відповідно до частин 1-3 та ст.. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частинами 1 та 2 ст. 100 КАС передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що позов ОСОБА_1 подано 13.03.2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду позовні вимоги за період з 01.06.2015 року по 12.09.2016 року.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання апелянта на положення ст.. 55 Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до даної норми Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, положення даної статті Закону № 2262-ХІІ не стосуються строків звернення до суду. Крім того, нею регулюються питання виключно виплати нарахованої пенсії, тобто інші правові відносини, ніж ті, що є предметом розгляду у даній справі.

Стосовно позовних вимог, заявлених в межах строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

Законом України від 24.12.2015р. № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі ОСОБА_2 № 911-VІІІ), який набрав чинності з 01.01.2016 року, було внесено зміни до ст. 54 Закону № 2262-ХІІ, зокрема, щодо особливого порядку виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Так, частиною 1 ст.. 54 Закону № 2262-ХІІ (в редакції Закону № 911-VІІІ) визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Тому пенсійним органом правомірно було зупинено виплату пенсії Позивачу за період з 13.09.2016 року по 20.12.2016 року.

Положення першого речення частини першої статті 54 Закону № 2262-ХІІ зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У звязку з даним Рішенням Конституційного Суду України пенсійним органом з 20 грудня 2016 року поновлено виплату пенсії Позивачу.

З 01 січня 2017 року редакція ст.. 54 Закону № 2262-ХІІ викладена в редакції, яка не дає підстав для зупинення пенсійних виплат Позивачу, як ветерану органів внутрішніх справ, внаслідок чого такі виплати йому поновлено.

Згідно ст.. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що помякшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Таким чином, посилання Позивача на норми ст.. 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/20145 безпідставні.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в двадцятиденний строк шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_2
ОСОБА_4