Справа № 760/10104/16-а
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА
Іменем України

30 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кобаля М.І.,
суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.
при секретарі: Хмарській К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та стягнення компенсації, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України (далі Відповідач) у якому просив визнати незаконними дії відповідача та стягнути компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 61 551,30 грн.
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України. Відповідно до наказу міністерства оборони № 330 від 20 квітня 2016 року звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я).
Позивачем було подано рапорт від 21.04.2016 року щодо виплати компенсації за неотримане речове майно.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.04.2016 року № 85 визначено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 61 551,30 грн.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2016 року № 107 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату Вінницької області.
Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач при проходженні військової служби у визначені строки не отримав речове майно, вартість якого складає 61551,30 грн., що підтверджується довідкою від 25.04.2016 року № 108 про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с.10).
При звільненні зі служби грошову компенсацію за не отримане речове майно ОСОБА_1 не отримував.
Зазначене зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт звернення до відповідача - Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України про виплату йому грошової компенсації за не отримане речове майно та право на отримання такої компенсації від відповідача.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту Закон), Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444 (далі по тексту - Положення), Порядком виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі по тексту Порядок) .
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною 1 ст. 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із ст. 12 Закону передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно пунктів 27-28 Положення, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.
Згідно п. 2 зазначеного Положення, метою речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців в обмундируванні, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазнево - пральному обслуговуванні особового складу.
Відповідно до п. 242 Указу Президента України від 03.12.2012 №672/2012 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Як встановлено колегією суддів апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Речове майно, відповідно до розмірів згідно переліку зазначеному у довідці від 25.04.2016 № 108, позивачу не видавалось.
Порядком виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 визначений механізм виплати компенсації особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу (військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки).
Пунктом 3 Порядку передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби та у разі загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п. 4 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал, якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсацій.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивачем надано всі передбачені Порядком документи для отримання компенсації за неотримане речове майно.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 61551,30 грн.
Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції з пояснень відповідача та відповідно до довідки № 108 від 25.04.2016 року про вартість речового майна, що належить до видачі встановлено, що фінансування і виплата компенсацій за неотримане речове майно здійснюється Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України (відповідача по справі), а тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог відповідно до ст. 11 КАС України.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (ч.2 ст. 11 КАС України).
За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України здійснити виплату компенсації ОСОБА_1 , в даному випадку є належним способом захисту порушеного права позивача.
Крім того, висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем факту звернення до відповідача з вимогою виплатити йому грошову компенсацію за не отримане речове майно є безпідставним та необґрунтованим, оскільки спростовується листом-відповіддю від 26.05.2016 №292/1995, в якому відповідач зазначає, що виплата компенсації замість не отриманого речового майна буде здійснено ОСОБА_1 після вступу проекту наказу Міністерства оборони України в законну силу (а.с.14)
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно в розмірі 61 551,30 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Проте, в даному випадку Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України не доведено правомірності своїх дій, які виразились у невиплаті ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно в розмірі 61 551,30 грн., відповідно до норм чинного законодавства.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 11, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України здійснити виплату компенсації ОСОБА_1 за не отримане речове майно в розмірі 61 551,30 грн. (шістдесят одна тисяча п`ятсот п`ятдесят одна гривна 30 копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Епель О.В.