Справа № 826/17440/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
25 липня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Мацедонської В.Е.,
суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,
при секретарі Горяіновій Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про скасування наказу,-
Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 червня 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про скасування наказу №280-ос від 28 жовтня 2016 року відмовлено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів невірного застосування судом норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що станом на момент закінчення строку дії контрактів, а саме 31 грудня 2016 року, на момент повідомлення позивачами про відмову в укладенні нового контракту та на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, а саме 28 жовтня 2016 року, особливий період не діяв, у зв`язку з чим підстави для продовження контрактів понад встановлені строки були відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено з Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України контракти про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах офіцерського складу, за умовами яких позивачі, ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок проходження військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, добровільно беруть на себе зобов`язання протягом строку дії цих контрактів проходити військову службу на посадах офіцерського складу відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження служби, та цими контрактами.
Пунктами 5, 6 контрактів передбачено, що контракти укладено на строк 1 рік з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії цих контрактів сторони зобов`язуються повідомити одна одну про намір укласти новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
ОСОБА_1 листом від 07 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 листом від 04 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 листом від 04 жовтня 2016 року повідомили Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України про відмову в укладенні нового контракту.
Наказом Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28 жовтня 2016 року №280-ос, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31 липня 2015 року №463, продовжено за п.2 ч.9 ст.23 Закону та п.165 Положення в Управлінні фельд`єгерської служби, зокрема, старшим офіцерам фельдзв`язку майору Коваленку С.І., майору ОСОБА_2 , капітану ОСОБА_3 дію контрактів понад встановлений строк з 01 січня 2017 року до оголошення демобілізації.
Вважаючи незаконним вказаний наказ в частині продовженні дії контрактів, позивачі звернулись до Окружного адміністративного суду м.Києва з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані в першу чергу з особливим періодом і лише потім з мобілізацією як його складовою частиною, та у зв`язку з тим, що особливий період не припиняється після закінчення терміну проведення мобілізації або у проміжках проведення мобілізації, у відповідача були відсутні підстави для розірвання контрактів.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
В силу вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.5 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» встановлено, що Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України має таку загальну структуру:
центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України;
територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України;
територіальні підрозділи;
Головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку;
навчальні, охорони здоров`я, санаторно-курортні та інші заклади, науково-дослідні, науково-виробничі та інші установи і організації.
Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.11 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» комплектування Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Уповноважені посадові особи Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України попередньо вивчають склад призовників та здійснюють їх добір у військових комісаріатах.
На військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України поширюється дія статутів Збройних Сил України та законодавство України, що встановлює загальний порядок і умови проходження військової служби.
Указом Президента України від 31 липня 2015 року №463 затверджено Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, відповідно до п.16 якого з громадянином, який вступає на військову службу, укладається контракт письмова угода між громадянином і державою, від імені якої виступає Держспецзв`язку, що встановлює правові відносини між зазначеними сторонами.
Пунктом 17 вказаного Положення передбачено, що право на укладення контрактів про проходження військової служби та контракту про навчання надається: 1) Голові Держспецзв`язку - з усіма військовослужбовцями, а також із громадянами, які приймаються на військову службу за контрактом на посади рядового складу, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу; 2) заступникам Голови Держспецзв`язку - з курсантами про проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення навчального закладу Держспецзв`язку; 3) начальникам підрозділів Держспецзв`язку - з військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом у цих підрозділах на посадах осіб рядового складу, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу, за якими штатом (штатним розписом) передбачені військові звання до підполковника включно, а також із громадянами, які приймаються на військову службу на зазначені посади за контрактом; 4) начальнику навчального закладу Держспецзв`язку - з курсантами, прийнятими на навчання.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. До видів військової служби належить, зокрема, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.
Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 1 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Строки військової служби визначаються у ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до ч.2 якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.
Згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, абз.1 п.2.12 якої встановлено, що контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), відповідно до п.35 якого контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «г», «е», «є», «ж», «и», «і», «ї», «й» та «л» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «д», «з» та «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно п.«б» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення зі служби проводиться, зокрема, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Згідно п.«а» ч.6 ст.26 вказаного Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: у зв`язку із закінченням строку контракту.
Разом з тим, у відповідності до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», частиною 1 ст.1 якого визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено часткову мобілізацію та пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року). Згідно п.3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
06 травня 2014 року Указом виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).
Указом Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року).
Відповідно до п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
З наведених норм чинного законодавства вбачається, що під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку контракту не передбачено.
З моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.
З наведеного вище визначення особливого періоду згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вбачається, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З наведеної статті також вбачається, що мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
Крім того, згідно визначень термінів, наведених у ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся, а під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку контракту; законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом, а потім з мобілізацією, як його складовою частиною.
Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН (дата підписання 10 грудня 1948 року; дата набрання законної сили 10 грудня 1948 року), кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина підлягає лише тим обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав та свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому випадку не повинно суперечити цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй.
Аналогічні критерії викладені у ст.ст.12, 18, 19, 21 і 22 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (набув чинності, у тому числі для України, 23 березня 1976 року).
Сутність наведених критеріїв, які визначають ступінь допустимого втручання держави у права та свободи особи, полягає у тому, що здійснення певних прав не підлягає жодному обмеженню крім тих, що встановлені законом та є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах державної безпеки та суспільного спокою, з ціллю запобігання правопорушенням та злочинам, для охорони здоров`я і моральності та захисту прав і свобод інших осіб.
Обмежувальні заходи щодо прав і свобод можуть бути вжиті державою лише у цілях, визначених у вказаних міжнародно-правових документах, із дотриманням відповідності інтересів держави у сфері національної безпеки та ступеня втручання в основні права і свободи громадян.
Іншою вимогою щодо допустимості відповідних обмежень є критерій необхідності, тлумачення якого міститься, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини «Сільвер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» від 25 березня 1983 року, в якому Суд наголосив на обов`язковості законної сили втручання, як-от з ціллю «запобігання правопорушень та злочинності», «захисту моральності», «захисту прав та свобод інших». Також у цьому Рішенні зазначено про те, що відповідне втручання повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності» та має бути співрозмірним переслідуваній меті.
Критерії визначення необхідності, співрозмірності та обґрунтованості введених обмежень прав людини, у тому числі з точки зору захисту національної безпеки та громадського порядку, наведені у міжнародно-правовому акті «Сиракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права» (1984 рік), прийнятому підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Соціальної Ради ООН. Зазначені принципи рекомендовано застосовувати у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод громадян, принципу пропорційності з метою запобігання введенню законами невиправданих доцільністю обмежень.
Згідно п.10 Сиракузьких принципів у тих випадках, коли Пакт встановлює, щоб обмеження було «необхідним», термін «необхідно» передбачає, що таке обмеження: засноване на одному з положень, згідно з яким таке обмеження є допустимим у відповідності з однією із статей Пакту; відповідає нагальній потребі держави або суспільства; має законні цілі; є співрозмірним таким цілям. Будь-яка оцінка необхідності того чи іншого обмеження повинна ґрунтуватися на об`єктивних факторах.
Пунктом 29 Сиракузьких принципів передбачено, що посилання на інтереси національної безпеки для виправдання заходів з обмеження деяких прав є можливим лише у випадку, якщо такі заходи застосовуються для захисту існування держави, її територіальної цілісності та політичної незалежності від застосування сили або загрози її застосування.
Пункт 30 забороняє посилатися на інтереси національної безпеки як на підставу для введення обмежень з метою запобігання лише локальної або відносно ізольованої загрози правопорядку.
У даному разі призупинення реалізації конституційних прав позивачів шляхом видання наказу про продовження строку дії контрактів про проходження ними військової служби в умовах особливого періоду зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а тому відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого періоду, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянти зазначають, що спірний наказ винесено відповідачем з порушенням вимог п.«ї» ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Однак, ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено п.«ї» згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06 грудня 2016 року №1769-VIII, який набрав чинності 07 січня 2017 року, таким чином, на момент винесення оскаржуваного наказу від 28 жовтня 2016 року №280-ос, який позивачі просять визнати незаконним та скасувати, вказаної норми не існувало, а тому зазначені обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу є безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству.
Посилання представника апелянтів на виникнення у апелянтів права на звільнення з 01 липня 2017 року у зв`язку з внесенням змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в даному випадку не є належним обґрунтуванням вимог апеляційної скарги, оскільки оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною на час його прийняття), жодних доказів щодо звернення позивачів до відповідача щодо розірвання контрактів та звільнення їх з військової служби з 01 липня 2017 року, а також щодо внесення змін до оскаржуваного наказу щодо періоду продовження строку дії контрактів та відмови відповідача в задоволенні таких вимог суду не надано. При цьому, позивачами в суді першої інстанції заявлялись вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу №280-ос від 28 жовтня 2016 року та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з військової служби позивачів з 01 січня 2017 року у зв`язку з закінченням строку дії контрактів. Враховуючи, що в силу ч.4 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції, тому зазначені в поясненнях обґрунтування щодо наявності у позивачів права на звільнення з 01 липня 2017 року не можуть бути розглянуті в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що наказ від 28 жовтня 2016 року №280-ос прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, з огляду на відсутність підстав для розірвання контрактів про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах офіцерського складу, що були укладені з позивачами, та звільнення останніх з військової служби, а тому не підлягають до задоволення позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з військової служби позивачів з 01 січня 2017 року у зв`язку з закінченням строку дії контрактів.
На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 26 червня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 31 липня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.