Справа № 243/4062/17
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сидоренко І.О.
Суддя-доповідач - Компанієць І.Д.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року справа №243/4062/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Компанієць І.Д., суддів Гаврищук Т.Г., Ястребової Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в адміністративній справі №243/4062/17 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа управління соціального захисту населення Слов'янської районної державної адміністрації, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач просив визнати протиправними дії ГУ УПФУ щодо припинення виплати пенсії; зобов'язати ГУ УПФУ поновити виплату пенсії з 01.10.2016 (а.с. 2-6).

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії ГУПФУ в Донецькій області щодо невиплати пенсії позивачу.

Зобов'язано ГУПФУ в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_3 з 01.10.2016 року (а.с.51-56).

Відповідач - ГУПФУ в Донецькій області не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд не застосував строк звернення до суду з позовом, визначений ст..99 КАС України, проте позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду.

Крім того, відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних виплат відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»(а. с. 58-62).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки від 14.05.2015 № ОСОБА_3 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м. Луганськ Луганської області до смт. Билбасівка Слов»янського району Донецької області (а.с. 11).

На підставі вищезазначеної довідки позивача взято на облік в ГУПФУ в Донецькій області.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 01.12.2016 встановлено відсутність позивача за адресою:АДРЕСА_1 (а. с. 41-42)

На підставі зазначеного вище акту 06.12.2016 прийнято протокол №23 засідання комісії при Слов'янській держрайадміністрації з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яким, зокрема, ОСОБА_3 припинено соціальні виплати в зв'язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, зазначеного в довідці про взяття на облік як ВПО. (а.с. 40).

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_4 отримав пенсію за вислугу років до жовтня 2016 включно (а. с. 13-15).

Згідно атестату про зняття з обліку №823 позивачеві пенсія виплачена до 30.09.2016, виплата пенсії припинена по причині - до з'ясування (а.с.47).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з жовтня 2016 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01.10.2016 року.

В апеляційній скарзі ГУПФУ в Донецькій області посилається на отримання 16.02.2017 протоколу №31 засідання комісії при Слов»янській райдержадміністрації з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яким, ОСОБА_3припинено соціальні виплати у зв'язку з непідтвердженням його місця перебування, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) уразі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з жовтня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а протокол комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та атестат не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Крім того, в атестаті про зняття з обліку №823 зазначено, що виплата позивачеві пенсії припинена по причині - до з'ясування. При цьому, в атестаті не зазначено, що саме має бути з'ясоване і на підставі чого, інших документів про припинення виплати пенсії позивачеві суду не надано, з апеляційної скарги ГУПФУ в Донецькій області встановлено, що таке рішення було прийняте після отримання 16.02.2017 управлінням відомостей з управління соціального захисту населення Слов»янської райдержадміністрації щодо непроживання позивача за адресою тимчасового переміщення у Слов»янському районі.

Проте ці ГУПФУ в Донецькій області спростовуються матеріалами справи, оскільки виплати припинені з жовтня 2016 року, а протоколом комісії відмовлено у виплаті пенсії в лютому 2017 року, тобто через три місяці після припинення виплати пенсії позивачеві.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Судова колегія не приймає доводи апелянта про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, оскільки цей строк встановлюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, позивач звернувся до суду з дня, коли дізнався про порушення свого права.

На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, суд апеляційної інстанції вирішив, що судом першої інстанції справу за суттю вимог вирішено правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в адміністративній справі №243/4062/17 - залишити без задоволення.

Постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2017 року в адміністративній справі №243/4062/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Суддя-доповідач І.Д. Компанієць

Судді Т.Г. Гаврищук

Л.В. Ястребова