Справа № 344/17270/15-а
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/8660/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.,

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника ОСОБА_1

відповідача по справі: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду в справі за позовом ОСОБА_2 до міського голови міста Івано-Франківська про визнання розпорядження нечинним в частині оформлення права власності на обєкт нерухомого майна,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся з позовом в суд до міського голови міста Івано-Франківська про визнання нечинним розпорядження в частині оформлення права власності на обєкт нерухомого майна.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року у в справі №344/17270/15а залишено адміністративний позов без розгляду.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року у в справі №344/17270/15а.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права та неповне зясування обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нову ухвалу про закриття провадження у справі. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно розпорядження міського голови Івано-Франківська №270-р від 15.05.2007 року на підставі списку громадян згідно їх звернень, за ОСОБА_2 оформлено право власності на будинковолодіння за адресою: вул. Микитинецька, 9, м. Івано-Франківськ.

Позивач зазначає, що не складав, не підписував і не подавав заяви про оформлення права власності на вказане будинковолодіння.

З матеріалів справи відомо, що на це будинковолодіння виготовлено свідоцтво про право власності, це будинковолодіння вже було відчужене на підставі договору купівлі-продажу іншим особам.

Отже, оцінюючи обставини справи суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення Товариства до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК встановлено, що субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 ЗК міська рада, яка виступає від імені територіальної громади при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним субєктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суд залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі субєкта щодо надання йому права власності земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові №21-493а14 від 11 листопада 2014 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ч. 3 ст. 160 ст.195, ст.196, п.6 ч.1 ст.199, ст.203, п.3 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду скасувати та прийняти нову ухвалу, якою провадження у справі №344/17270/15а закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст виготовлено 01.09.2017 року