Справа № 408/3096/17-а
Суддя: Соболєв Є. О.
Дата ухвалення: 2017-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 408/3096/17-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року смт. Біловодськ

Суддя Біловодського районного суду Луганської області Соболєв Є.О., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі за текстом - УПФУ) про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з цим позовом до суду, обґрунтовуючи який вказала, що вона є пенсіонером за віком і перебуває на обліку у відповідача.

До березня 2017 року включно вона отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий в уповноваженому банку. У квітні 2017 року їй припинили виплату пенсії.

Через свого представника вона звернулась до відповідача з заявою з метою з'ясування причин припинення виплати пенсії.

27 червня 2017 року її представником з УПФУ було отримано лист від 15 червня 2017 року за № 26/к-14, в якому відповідач повідомив її, що виплату їй пенсії призупинено відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб». Неможливість подальшої виплати пенсії обумовлена підставами, що передбачені пунктом 11 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Поновлення виплати пенсій здійснюється у Порядку призначення соціальних виплат внутрішньо перемішеними особам.

Вважаючи такі дії УПФУ протиправними, позивач просить визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо припинення їй виплати пенсії, зобов'язати УПФУ поновити нарахування та виплату їй пенсії за віком та сплатити виниклу заборгованість, встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача у встановлений судом строк подати суду звіт про виконання судового рішення.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, у поданому клопотання позивач просила розглядати справу за її відсутності та відсутності її представника.

Відповідач надав суду свої заперечення проти позову, в якому вказав, що позивачу, яка перебуває у нього на обліку з січня 2015 року, виплату пенсії з 01 квітня 2017 року було припинено на підставі інформації Держприкордонслужби у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебуванням як внутрішньо переміщеної особи. Крім цього відповідач просив розглядати дану справу за відсутності його представника.

У зв'язку з тим, що від сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їхньої відсутністю, судом було винесено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є пенсіонером за віком (що підтверджується її пенсійним посвідченням) та внутрішньо переміщеною особою, з фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1.

Як вбачається із заперечень відповідача, позивач перебуває у нього на обліку з січня 2015 року. 01 квітня 2017 року їй припинено виплату пенсію на підставі інформації Держприкордонслужби у зв'язку з тривалою відсутністю за місцем проживання/перебування як внутрішньо перемішеної особи. Дані виплати позивачу пенсії були припинені з метою перевірки достовірності відомостей у поданих позивачем документах відповідно до підпунктів 4 і 5 пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, де передбачається, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Минфіну, національної поліції, ДМС та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Наведені підстави припинення виплати позивачу пенсії не відповідають вимогам закону з огляду на таке.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною першої статті 49 вказаного Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Наведена норма закону передбачає виключний перелік припинення виплати пенсії, в якій не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як до з'ясування певних обставин.

Посилання відповідача на те, що поновлення виплати позивачу як внутрішньо переміщеній особі можлива після особистого її звернення до органу Пенсійного фонду України, для чого вона повинна надати паспорт та довідку про взяття на облік, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не ґрунтуються на законі.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Про це також йдеться у статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», де зазначається, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Абзацом першим частини першої статті 1 цього ж Закону визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.ч. 1,2 ст. 4 зазначеного Закону).

Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення і свобод внутрішньо переміщених осіб» (див. Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509 в редакції та змінами на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст.24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року № 816/4505/14 та в силу статті 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх судів України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, якою затверджений Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам за місцем фактичного проживання /перебування, на підставі якої відповідач припинив виплату пенсії позивачу, не є законом, а тому цей підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У 2015-2017 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

Наведене вище, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд вважає, що припинення виплати пенсії відповідачем позивачу є безпідставним, а тому ці дії УПФУ слід визнати протиправними.

Згідно пункту 2 частини першої статі 1 Закону України «Про запобігання дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Суд, в даному випадку, погоджується з позивачем, що дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії крім протиправності мають характер дискримінаційних, оскільки обмеження її права на отримання пенсії відбулось за ознакою місця проживання.

Враховуючи, що вимоги позивача щодо зобов'язання УПФУ поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком та сплатити виниклу заборгованість є похідними від першої її вимоги, тому й ці вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 1 частини першої статті 256 цього ж Кодексу передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Наведені норми закону свідчать про обґрунтованість вимоги позивача щодо негайного виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

На підставі наведеного, керуючись, ст. ст. 2, 11, 159-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та дискримінаційними дії Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком та сплатити заборгованість з виплати пенсії за період, починаючи з 01 квітня 2017 року.

Звернути постанову у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

Зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області у місячний строк з моменту набрання постановою законної сили звіт про виконання цього судового рішення.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Біловодський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання її копії сторонами.

Суддя Є.О. Соболєв