Справа № 816/1623/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1623/16
Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Канигіної Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом

позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до відповідача Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення

В С Т А Н О В И В:

22.09.2016 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1О.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (надалі ДПІ у м. Полтаві) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.06.2016 № НОМЕР_1, рішення про застосування штрафних санкцій від 06.06.2016 № НОМЕР_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акта перевірки від 20.05.2016 стосовно заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб є необґрунтованими, оскільки ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з надання послуг з перевезення. Отже, на думку позивача, придбання паливно-мастильних матеріалів пов'язано зі здійсненням ним господарської діяльності. Також позивач зауважив, що він правомірно відніс до витрат вартість придбаних паливно-мастильних матеріалів, які були використані у 2013-2015 роках, оскільки їх фактичне використання у підприємницькій діяльності мало місце в інші періоди.

27.07.2017 представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження /т. 12 а.с. 93/.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідач у письмових запереченнях на позов зазначив, що податковим органом під час перевірки встановлено завищення позивачем величину витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу від провадження господарської діяльності на загальну суму 208654,66 грн, оскільки позивачем включено до їх складу у 2013 році вартості придбаного дизельного палива у розмірі 23581,11 грн, яке було використано для вантажних перевезень, проте, оплата за які була здійснена покупцями у 2014 році, при цьому вказані витрати задекларовані позивачем у 2013 році. Також, за твердженням відповідача, позивачем протиправно до складу витрат у 2014 році включено вартість придбаного дизельного палива у розмірі 39138,23 грн, яке було використано для вантажних перевезень, водночас, оплата за які була здійснена покупцями у 2015 році, а витрати на придбання пального платником задекларовано у 2014 році. Відповідач зауважив, що ФОП ОСОБА_1 у 2013 році до складу витрат включено вартість придбаного дизельного палива на суму 88048,94 грн, використання якого не підтверджено у господарській діяльності платника податків.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 20.04.2016 по 13.05.2016 проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт № 1520/16-01-13-05-10/НОМЕР_3 від 20.05.2016 /т. 1 а. с.17-51/.

За висновками перевірки встановлено порушення позивачем

пунктів 138.1, 138.4 статті 138, пункту 139.1 статті 139, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 32106,38 грн, у т. ч. за 2013 рік на суму 24789,19 грн, за 2014 рік 7221,56 грн, за 2015 рік 95,63 грн;

пункту 2 частини першої статті 7 та частини одинадцятої статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого занижено єдиний внесок на загальну суму 72181,86 грн, у т. ч. за 2013 рік на суму 55476,06 грн, за 2014 рік 16705,80 грн;

статті 128 пункту 6 Господарського кодексу України, підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, а саме: включення до декларації про майновий стан і доходи за 2013-2015 роки перекручених даних.

За висновками перевірки відповідачем винесені 06.06.2016:

податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 40132,98 грн, у тому числі за податковими зобов'язаннями у сумі 32106,38, та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 8026,60 грн /а. с. 12-13/;

рішення № НОМЕР_2 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у сумі 9991,99 грн /а.с. 14-15/.

Позивач не погодився із указаними рішеннями, у зв'язку з чим оскаржив їх до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, суд виходив з такого.

Матеріалами справи підтверджено, що спірне донарахування грошового зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб контролюючим органом здійснено у зв'язку з завищенням величини витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу від провадження господарської діяльності на загальну суму 208654,66 грн (опис порушення у пункті 2.1.2 акта перевірки).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 177.1 зазначеної статті доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статі, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5; підпунктів 138.10.5; 138.10.6 пункту 138.10, пункт 138.11, 138.12 цієї статті, пункт 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1 9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідач під час перевірки встановив завищення позивачем величини витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу від провадження господарської діяльності, у 2013 році у зв'язку з включенням вартості придбаного дизельного палива у розмірі 23581,11 грн, яке було використано для вантажних перевезень, проте, оплата за які була здійснена покупцями у 2014 році, а також у 2014 році у зв'язку з включенням вартості придбаного дизельного палива у розмірі 39138,23 грн, яке було використано для вантажних перевезень, проте, оплата за які була здійснена покупцями у 2015 році.

В обґрунтування своїх доводів відповідач посилався на норми пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу (чинні на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якими витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, у якому визнано доходи від реалізації таких товарів, наданих послуг, виконаних робіт.

З даного приводу суд зауважує таке.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, позивачем придбано у ТОВ "Євротрейд Україна" паливно-мастильні матеріали згідно з накладними № 31-12-33896 від 31.12.2013 (дизельне паливо у кількості 500 л), № 39 від 31.12.2013 (дизельне паливо у кількості 750 л), №38 від 31.12.2013 (дизельне пальне у кількості 900 л), № 51 від 30.11.2013 (дизельне пальне у кількості 500 л), №52 від 30.11.2013 (дизельне пальне у кількості 520 л), № 50 від 30.11.2013 (дизельне пальне у кількості 80 л), у ПВГП "Автотранс" згідно з накладними № 31-12-36 від 31.12.2014 (дизельне пальне у кількості 2474,690 л), № 30-11-216 від 30.11.2014 (дизельне пальне у кількості 1100 л) /т. 1 а.с. 103-113/.

Позивач на підтвердження використання придбаних паливно-мастильних матеріалів у господарській діяльності зазначив, що основним його видом діяльності є вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41), а тому протягом 2013-2014 років позивачем укладались ряд договорів, згідно з якими позивач виконував перевезення вантажів на належному йому транспорті. Так, позивачем до суду надані посвідчені копії договорів перевезень, актів виконаних робіт та товарно-транспортних накладних з такими контрагентами: ТОВ "Лісвуглепром", ТОВ "Українське зерно", ТОВ "Ромак і Партнери", ТОВ "Фанн-Транс", ПП "Промприлад", ТОВ "Інбел", ТОВ "Фірма "Корадо-Імпекс", ТОВ "Оптікорм"/ТОВ "ТД "Новакор" у 2013 році, та ТОВ "Лісвуглепром" у 2014 році /т. 3 а.с. 4-17, 172-250, 18-111, т. 4 а.с. 83-250, т. 5-11, т. 12 а.с. 1-87/. Відповідач як під час перевірки, так і під час судового розгляду справи жодних зауважень з приводу оформлення документів, які підтверджують використання придбаного пального у господарській діяльності позивача з указаними контрагентами, не надав.

Вищенаведене свідчить про те, що при здійсненні господарської операції з надання послуг перевезення позивач мав на меті отримання прибутку і здійснював свою діяльність у відповідності із визначеними цілями, однак його діяльність не дала очікуваного результату з незалежних від нього причин, що спростовує висновки відповідача про здійснення ним негосподарської діяльності (без отримання доходу). Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської. Неотримання підприємцем доходу від окремої господарської операції у тому періоді, коли ним фактично були понесені витрати, не свідчить про те, що така операція не пов'язана з його господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції. Проте, сторони не заперечували той факт, що дохід позивачем було отримано на наступний після понесення витрат рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі № 21-13а11 (номер в ЄДР судових рішень 14405498).

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача, що витрати на придбання дизельного палива у 2013 році на суму 23581,11 грн та у 2014 році на суму 39138,23 грн пов'язані з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1

З акта перевірки /т. 1 а.с. 35-36/ вбачається, що у 2013 році позивачем включено до складу витрат у 2013 році вартість придбаного дизельного палива на суму 88048,94 грн, використання якого не підтвердженого у господарській діяльності платника податків. Перевіркою встановлено, що платником включено до складу витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів вартість дизпалива, яке не використано у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1О, оскільки згідно з актами списання паливно-мастильних матеріалів на витрати віднесено більше пального на суму 88047,94 грн у кількості 10895,70 л, ніж його фактично використано згідно з подорожніми листами. Крім того, відповідач зазначив, що ФОП ОСОБА_1 на перевірку надано подорожні листи, оформлені із порушенням норм наказу від 29.12.1995 "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля" (чинного до 10.12.2013). Так, відповідач зазначив, що згідно з даними подорожніх листів позивачем використано за 2013 рік усього 105109,99 л дизельного пального на суму 1027378,82 грн, водночас, згідно з актами списання паливно-мастильних матеріалів використано 109494,42 л на суму 1069377,87 грн. Тобто розбіжність складає 10895,7 л на суму 105658,73 грн.

Позивач у позовній заяві зазначив, що акт перевірки містить помилкові відомості про те, що 2013 році не було використано придбане дизельне пальне на суму 88048,94 грн, оскільки визначена відповідачем кількість невикористаних літрів дизельного пального у розмірі 10895,7 л на суму 105658,73 грн є залишками у баках автомобілів на кінець звітного періоду.

Позивачем надані до суду подорожні листи вантажних автомобілів DAF, державний номер НОМЕР_4, DAF, державний номер НОМЕР_5, RENAULT, державний номер НОМЕР_6, RENAULT, державний номер НОМЕР_7, DAF, державний номер НОМЕР_8, DAF, державний номер НОМЕР_9, RENAULT, державний номер НОМЕР_10 /т. 1 а. с. 114-179/, а також акти списання паливно-мастильних матеріалів протягом січня-грудня 2013 року /т. 1 а. с. 67-78/.

Суд вважає за необхідне зауважити, що включення позивачем до складу витрат у 2013 році вартість придбаного дизельного палива на суму 88048,94 грн, використання якого не підтвердженого у господарській діяльності платника податків, відповідачем пов'язувалась виключно з розбіжностями даних у подорожніх листах та актах списання паливно-мастильних матеріалів. Проте у подорожніх листах вантажних автомобілів за 2013 рік /т. 1 а.с. 114-179/ визначено залишки у баках станом на кінець звітного місяця.

Позивач зазначив, що ним проведено огляд та заміри об'ємів баків вантажних автомобілів, що використовуються позивачем у господарській діяльності, та встановлено, що на кожному вантажному автомобілі встановлено по два баки загальною місткістю більше ніж 1000 л /т. 3 а.с. 167/, водночас, згідно з подорожніми листами залишки у баках автомобілів на кінець звітного місяця не перевищували загальну ємність баків кожного з автомобілів.

Також суд вважає необґрунтованими доводи податкового органу щодо непов'язаності операції з придбання дизельного пального з господарською діяльністю позивача у зв'язку з тим, що подорожні листи, оформлені позивачем у період з січня по листопад 2013 року, не відповідають формі, затвердженій наказом від 29.12.1995 "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля", оскільки окремі недоліки такого документу як подорожній лист, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність документального підтвердження реальності здійснення господарських операцій з використання товару в господарській діяльності. До того ж суд зазначає, що вказані подорожні листи містять реквізити щодо протяжності маршруту, середнього розходу палива, кількість фактично використаного палива та залишку у баках кожного з автомобілів.

Наведене спростовує доводи податкового органу щодо неправомірного включення позивачем до складу витрат у 2013 році вартість придбаного дизельного палива на суму 88048,94 грн.

З акта перевірки також вбачається, що позивачем включено до складу витрат у 2013-2014 роках вартість придбаного бензину та газу скрапленого на загальну суму 53618,81 грн, використання яких не підтвердженого у господарській діяльності платника податків. Так, відповідач зазначив, що згідно з наданими на перевірку актами списання паливно-мастильних матеріалів ФОП ОСОБА_1 використано газу скрапленого на загальну суму 37937,01 грн, бензину на загальну суму 15681,80 грн та, відповідно, включено зазначені суми до складу витрат безпосередньо пов'язаних із здійсненням господарської діяльності. При цьому, на думку податкового органу, свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та подорожніми листами підтверджено, що тип пального, що використовується транспортними засобами для вантажних перевезень, дизельне паливо /т. 1 а.с. 37а/.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником транспортного засобу легкового седану Chevrolet Aveo SF69Y ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_11, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія САЕ № 839938 /т. 2 а.с. 209/.

Позивачем придбано у ТОВ "Євротрейд Україна" паливно-мастильні матеріали згідно з накладними №38 від 31.12.2013 (бензин у кількості 105 л; газ скраплений у кількості 291 л), № 50 від 30.11.2013 (бензин у кількості 95 л; газ скраплений у кількості 280 л), № 31-12-34082 від 31.12.2013 (газ скраплений у кількості 70 л), № 28-02-16198 від 28.02.2013 (газ скраплений у кількості 68 л) /т. 1 а.с. 103-113/.

Позивач пояснив /т. 1 а. с. 7, т. 2 а. с. 191-192/, що ФОП ОСОБА_1 використовує у господарській діяльності автомобіль ОСОБА_2, реєстраційний номер НОМЕР_11, який заправляється бензином та скрапленим газом, для укладення договорів, підписання актів виконаних робіт, закупівлі запчастин, проведення огляду автомобілів тощо. Так, позивач надав суду свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Chevrolet Aveo SF69Y ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_11 /т. 2 а.с. 209/, власником якого є позивач та згідно з яким тип пального транспортного засобу "S" (змішаний).

Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України).

Суб'єктами господарювання визнаються, зокрема громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України).

Враховуючи наведене, чинне законодавство не передбачає такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 Цивільного кодексу України).

Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Як вищенаведено, у розумінні підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Обов'язковими ознаками господарської діяльності (згідно із зазначеними приписами ГК України та ПК України) є здійснення її суб'єктами господарювання у сфері суспільного виробництва; вона спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності продукція, роботи чи послуги мають вартісний характер і цінове вираження.

Отже, наведеними нормами визначається як обов'язковою ознакою господарської діяльності саме її спрямованість на отримання доходу, а не його фактичне отримання, оскільки припускається, що суб'єкт господарювання за результатами господарської діяльності може отримати як прибуток, так і збитки.

Суд вважає за необхідне зазначити, що використання позивачем легкового автомобілю Chevrolet Aveo SF69Y ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_11, у власній господарській діяльності обумовлено тим, що ФОП ОСОБА_1 є відповідальним за ведення обліку доходів (доходів і витрат) та здійснення діяльності /т. 1 а.с. 18/, основним видом діяльності фізичної особи-підприємця є вантажний автомобільний транспорт (код за КВЕД 49.41) Згідно з КВЕД ДК 009:2010 клас 49.41.включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом, цей клас також включає оренду вантажних автомобілів з водієм, вантажні перевезення транспортними засобами з використанням людської або тваринної сили, надання послуг водія без власного вантажного автотранспортного засобу.

Водночас одноособове виконання позивачем обов'язків з ведення господарської діяльності вимагає здійснення ним службових поїздок на постійній основі, використання власного автомобілю для укладення договорів, пошуку контрагентів, замовлення та придбання запчастин для вантажного транспорту, укладення договори на забезпечення автомобілів паливно-мастильними матеріалами тощо.

З метою підтвердження використання особистого легкового автомобілю позивача в господарській діяльності та документального підтвердження розміру витрат пального позивачем надано до суду докази використання вказаного транспортного засобу в господарській діяльності з зазначенням дати виїзду автомобіля, напрямку руху, протяжності маршруту, кількості витрачених паливних матеріалів /т. 3 а.с. 123-152/, а також накладні на придбання бензину та газу скрапленого /т. 1 а.с. 103-113/, укладені договори з контрагентами /т. 3 а.с. 4-17, 172-250, 18-111, т. 4 а.с. 83-250, т. 5-11, т. 12 а.с. 1-87/, акти списання паливно-мастильних матеріалів /т. 1 а.с. 67-102/; пояснення позивача про безпосередній зв'язок здійснення витрат на забезпечення пальним легкового автомобілю із господарською діяльністю позивача /т. 3 а.с. 1, т. 2 а.с. 181-182/.

Положення підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України та пункту 19. Положення (стандарт) бухгалтерського облік, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 3181916, "витрати" не містять вичерпного переліку витрат на збут, та дозволяють платникам податків враховувати такі витрати в складі витрат, визначених підпунктом "з" підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України як інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно із визначенням, що наведено в підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, витрати сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

З огляду на викладене слід зазначити, що до складу податкових витрат, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, відносяться будь-які витрати для провадження господарської діяльності платника податку, що пов'язані з наданням послуг, у тому числі і витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів для легкового автомобілю позивача для забезпечення його діяльності із просування продажу послуг серед контрагентів, укладення договорів, придбання запчастин тощо, оскільки така діяльність забезпечує виконання ОСОБА_1 функцій зі здійснення діяльності як суб'єкта господарювання (фізичної особи-підприємця), при цьому, безпосередньо пов'язана з господарською діяльністю позивача та підтверджена первинними документами.

З урахуванням встановлених обставин справи та вищенаведених присів законодавства, суд дійшов висновку щодо підтвердження правомірності формування позивачем витрат за операціями придбання паливно-мастильних матеріалів (бензину та газу скрапленого) для легкового автомобілю та, відповідно, правомірного їх включення до витрат звітного періоду.

Стосовно висновків акта перевірки про неправомірність включення позивачем до складу витрат сплачених позивачем штрафів, а саме: у 2013 році до складу інших витрат включено штраф у розмірі 510 грн із відображенням зазначеної суми у книзі обліку та витрат за 07.02.2013 та у 2014 році у сумі 557,57 грн із відображенням зазначеної суми у книзі обліку доходів і витрат за 05.02.2014, а також включення у 2013 році вартості орендної плати за землю у розмірі 3200 грн із відображенням зазначеної суми у книзі обліку доходів та витрат, при цьому використання даної земельної ділянки при здійсненні господарської діяльності платником не здійснювалось, суд зазначає таке. Жодних доказів, які б спростували вказані висновки податкового органу, сторонами до суду не надано. З письмових пояснень позивача /т. 2 а.с. 179-182/ вбачається, що останній погодився з зазначеними вище висновками податкового органу. Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно зменшено розмір витрат у 2013 році на суму 3710,00 грн та у 2014 році на суму 557,57 грн.

Згідно з пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом.

Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку (пункт 56.1 статті 56 Податкового кодексу України).

Підпунктом 60.1.5 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов'язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

У зв'язку з доведенням правомірності віднесення позивачем до складу витрат суми сплати за паливно-мастильні матеріали в розмірі 204387,09 грн, суд дійшов висновку, що оскаржене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Також суд зазначає, що податковим органом винесено рішення № НОМЕР_2 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.06.2016, у якому відповідач, розглянувши матеріали перевірки № 1520/16-01-13-05-10/8 від 20.05.2016, якою виявлено порушення пункту 2 частини першої статті 7 та частини одинадцятої статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" і за наслідками якої донараховано 72181,86 грн єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, постановив застосувати до ФОП ОСОБА_1 штрафні санкції у сумі 9991,99 грн /а. с. 14-15/.

Надаючи оцінку спірному рішенню, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Отже, нарахування єдиного внеску пов'язано з розміром доходів (прибутку), отриманих від діяльності платника, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

З акта перевірки вбачається, що спірне рішення винесено у зв'язку з встановленням податковим органом заниження суми доходу за період, що перевірявся, отриманого від здійснення діяльності за 2013 - 2015 роки, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, у сумі 208654,66 грн.

Так, відповідачем встановлено заниження доходу за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, на який нараховується єдиний внесок, у загальній сумі 208017,17, у тому числі за 2013 рік у сумі 159873,45 грн, за 2014 рік у сумі 48143,72 грн (опис порушення у пункті 2.1.2 акта перевірки), у зв'язку з включенням до складу витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та включення витрат, сплачених позивачем штрафів та вартості орендної плати за землю.

У зв'язку з виявленням вказаних порушень податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 06.06.2016 № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 32106,38 грн за податковими зобов'язаннями та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 8026,60 грн.

Як вже зазначалось вище, судом встановлено відсутність порушень ФОП ОСОБА_1 щодо завищення витрат, пов'язаних з придбанням паливно-мастильних матеріалів у 2013-2014 роках на суму 204387,09 грн, а отже, позивачу безпідставно визначено заниження суми єдиного внеску на вказану суму. У зв'язку з цим рішення № НОМЕР_2 від 06.06.2016 також підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності винесення спірних рішень, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області від 06.06.2016 № НОМЕР_1, рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.06.2016 № НОМЕР_2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області () на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1372 (одна тисяча триста сімдесят дві) гривні 94 (дев'яносто чотири) копійки.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.С. Канигіна