Справа № 2а-267/2011
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/6184/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача Яцишина А.В.,

представника відповідача Наконечної О.М.,

представника апелянта Ступінського Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» на постанову Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року у справі за адміністративним позовом Національної спілки художників України до Львівської міської ради про скасування ухвали,-

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2010 року Національна спілка художників України звернулася в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради, в якому просила визнати недійсною та скасувати ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23 листопада 2000 року № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові».

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 30 грудня 1999 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 448 «Про затвердження Спільному українсько-австрійському підприємству «Галінвест» у формі ТзОВ матеріалів попереднього погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1». Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 24 червня 1999 року СП «Галінвест» було визнано банкрутом у зв'язку з чим, Львівська міська рада 23 листопада 2000 року прийняла ухвалу № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові». На підставі вказаних ухвал, 06 квітня 2001 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на АДРЕСА_1». Вважає, що ухвалою від 23 листопада 2000 року № 831 та рішенням виконавчого комітету № 157 від 06 квітня 2001 року, Львівська міська рада та її виконавчий орган здійснили розпорядження об'єктом нерухомості, який не належав органам місцевого самоврядування м. Львова чи територіальній громаді міста на праві власності чи іншому речовому праві, чим порушили норми ЦК України та права позивача. Зазначає, що приміщення Львівського художньо-виробничого комбінату, яке знаходиться за адресою м. Львів, пл. Міцкевича 9 станом на 24 серпня 1991 року перебувало у віданні Львівської обласної організації спілки художників України та відповідно до абз. 5 ст. 21 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» належало до майна відповідної творчої спілки. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України від 10 квітня 1992 року та постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 04 лютого 1994 року вищевказане майно тимчасово було передане Фонду державного майна України та стало загальнодержавною власністю. 24 лютого 2004 року згаданий об'єкт нерухомості було повернуто у власність Національної спілки художників України, що підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 08 листопада 2006 року.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано недійсною та скасовано ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23 листопада 2000 року № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові».

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Львівська міська рада та її виконавчий комітет, здійснили розпорядження об'єктом нерухомості, який не належав органам місцевого самоврядування м. Львова чи територіальній громаді міста на праві власності чи іншому речовому праві. Крім того, на думку суду першої інстанції, оскаржуваною ухвалою спірна земельна ділянка була надана на умовах договору оренди ВАТ «Львівнафтопродукт» всупереч ст.. 33 ЦК України, якою встановлено недопустимість вилучення земель зайнятих історико-культурними об'єктами. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що Львівська міська рада та її виконавчий комітет вийшли за межі своєї компетенції, порушили права та законні інтереси власника об'єкту нерухомості. Відтак, оскаржувана ухвала органу місцевого самоврядування м. Львова грубо порушує положення ЦК України, відповідно до яких лише власнику належить право розпорядження майном, а також вимоги ст. 13 Конституції України, відповідно до якої держава гарантує захист права власності.

Не погодившись з прийнятою постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що ТзОВ «Центр розвитку нерухомості» є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Львів пл. Міцкевича 9, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04 квітня 2005 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за № 1184. Також на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва від 24 липня 2008 року у справі № 3/215, яке набрало законної сили, встановлена фактична відсутність приміщення підвалу площею 1007м.кв. у будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку до нерухомого майна, а відтак неможливість виникнення у Національної спілки художників України права власності на цей об'єкт. Поряд з тим, апелянт вказує на порушення норм процесуального права, які полягають у тому, що ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», як власник спірної земельної ділянки, не було залучене до участі в розгляді справи, судове рішення не було оприлюднене у встановленому законом порядку, а відтак останнє було позбавлене можливості захищати свої права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 30 грудня 1999 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 448 «Про затвердження Спільному українсько-австрійському підприємству «Галінвест» у формі ТзОВ матеріалів попереднього погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1». Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 24 червня 1999 року СП «Галінвест» було визнано банкрутом.

23 листопада 2000 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові, якою внесено зміни до ухвали № 448, а саме: слова «Спільне українсько-австрійське підприємство «Галінвест» у формі ТзОВ» були замінені на «Відкрите акціонерне товариство «Львівнафтопродукт», передбачено надання ВАТ «Львівнафтопродукт» вказаної земельної ділянки в оренду терміном на 50 років з правом викупу і надано право ВАТ «Львівнафтопродукт» проводити архітектурно-будівельні роботи на вказаній земельній ділянці»(а.с.10).

На підставі вказаної ухвали, 06 квітня 2001 року виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на АДРЕСА_1», яким було підтверджено право ВАТ «Львівнафтопродукт» на забудову земельної ділянки.

ВАТ «Львівнафтопродукт» набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу НОМЕР_2 від 29 серпня 2001 року, який укладений між ВАТ «Львівнафтопродукт» та Львівською міською радою, що посвідчений Пелех О.З., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 29 серпня 2001 року за реєстровим номером № 5903 (рішення виконавчого комітету Льввіської міської ради від 03 серпня 2001 № 386).

В процесі апеляційного розгляду також встановлено, що ТзОВ «Центр нерухомості» є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04 квітня 2005 року, виданого на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 05 березня 2005 року, укладеного між ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр нерухомості»(а.с.63-64).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог, проте, на думку колегії суддів, помилково не врахував наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року, 9 лютого та 31 травня 2016 року (справи №№ 21-3296а15, 21-5465а15, 21-6135а15 відповідно).

З матеріалів справи слідує, що ТзОВ «Центр нерухомості» є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04 квітня 2005 року, виданого на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 05 березня 2005 року, укладеного між ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр нерухомості»(а.с.63-68).

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення, яке є правовим актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після його реалізації, а саме: після одержання власником спірної земельної ділянки документу, що посвідчує право власності та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції помилково розглянуто цей спір за правилами адміністративного судочинства, оскільки такий спір, враховуючи суть спірних правовідносин, їх суб'єктний склад, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно п.4 ч.1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому її слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, ч.1 197, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року у справі № 2а-267/11 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін

Повний текст судового рішення виготовлено 04 вересня 2017 року.