Справа № 815/2178/17
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2178/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Зуєвої Л.Є., Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 583-16 від 25 листопада 2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту; зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі, так як позивач є громадянином Афганістану, який не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань після повернення до Афганістану.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 1986 року народження є громадянином Афганістану, уродженцем м. Базарак провінції Панджшер, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - дарі, неодружений, дітей не має.

В Афганістані у позивача проживають батько, матір та троє рідних братів, які не зазнають жодних переслідувань.

При цьому, ОСОБА_1 10 червня 2015 року вибув легковим автомобілем з м. Парван (Афганістан) до прикордонного пункту Шерхан-Бандар, кордон між Афганістаном та Таджикистаном перетнув нелегально. Легковим автомобілем з Таджикистану позивач дістався до Киргизстану, потім потягом дістався до м. Москви (РФ), де перебував протягом тижня, після чого вибув у напрямку російсько-українського кордону. Державний кордон України позивач перетинав нелегально 10 липня 2015 року, поза пунктом пропуску.

В свою чергу, 21 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 177.

Причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив переслідування від впливового чоловіка на ім'я ОСОБА_2 у якого він працював кухарем.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 144 від 05 серпня 2015 року, у відповідності до ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 186 від 05 жовтня 2015 року продовжено строк розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0226 позивача Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-60).

Рішенням Державної міграційної служби України № 583-16 від 25 листопада 2016 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з прийнятим рішення повивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про факти переслідувань та утисків на батьківщині за політичними, релігійними чи іншими ознаками, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Афганістану, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється переслідувань у разі повернення на Батьківщину.

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для визнання особою біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься, а також не зазнавав будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а отже підстав для визнання його біженцем немає.

В свою чергу, посилання позивача на побоювання певних погроз від невстановлених осіб, як на підставу для надання особі статусу біженця, не приймаються колегією суддів, так як такі обставини не підтверджені належними доказами.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що покладена в основу заяви позивача історія переслідувань містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких доводів.

Також, колегією суддів погоджується з дослідженою судом першої інстанції інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні його особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення в регіон постійного проживання (провінція Панджшер) не несе останньому серйозної особистої загрози життю чи здоров'ю.

Більш того, наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, внаслідок чого, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача особою, що потребує додаткового захисту

Крім того, на території Російської Федерації позивач знаходився 8 днів, проте не звернувся там за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Л.Є. Зуєва

Т.М. Танасогло