Справа № 331/4294/17 (2-а/331/166/2017)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2017 рокусправа № 331/4294/17 (2-а/331/166/2017)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2017 року у справі №331/4294/17 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 27.06.2017 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Запорожжя з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя, в якому просив:

- визнати неправомірним рішення Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Запоріжжя про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 15.01.2011 року);

- зобов'язати Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя провести обчислення, призначити та виплачувати йому пенсію за вислугу років з 20.06.2017 року, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 15.01.2011 року) на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 23.05.2017 року № 18-378вих-17, №18-379вих-17 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень та оподаткування.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірним рішення Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Запоріжжя про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та протиправними дії Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Запоріжжя щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 15.01.2011).

Зобов'язано Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя провести обчислення, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 20.06.2017 року, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 15.01.2011 року) на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 23.05.2017 року № 18-378вих-17, №18-379вих-17 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень та оподаткування.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Пунктом 3 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 183-2.

Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2017 року у справі №331/4294/17 прийнята в порядку скороченого провадження за результатом розгляду справи, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 183-2 КАС України, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути зазначену справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 22.04.2003 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

Позивач 20.06.2017 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», на дату звернення становив 22 роки 07 місяців (а.с.12-14).

Листом від 23.06.2017 року №181/М-9 відповідач повідомив позивача відмову в призначенні пенсії, оскільки відповідно до частини першої ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Відповідачем було встановлено, що на день звернення загальний стаж склав 22 роки 07 місяців та стаж роботи на прокуросько-слідчих посадах склав 14 років 01 місяць. З 1 червня 2015 року згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 у зв'язку з неприйняттям закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру» (а.с.15-16).

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Позивач не погодився з таким рішенням пенсійного органу та оскаржив його до суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХП (в редакції, що діяла до 01.10.2011 року), прокурори і слідчі за стажем роботи не менше 20 років, у тому числі за стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Частина перша статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №3668-VI від 08.07.2011 року викладена в новій редакції, згідно якої прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

З 15.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі по тексту - Закон №1697), у ч.1 ст.86 якого визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону).

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону №1697 визнано таким, що втратив чинність Закон №1789, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.

З викладеного вбачається, що на час звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії, частина 1 статті 50-1Закону України «Про прокуратуру» №1789 втратила чинність.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Навпаки, в Рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09 лютого 1999 року чітко визначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що Закон №1697 не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату звернення з заявою про призначення пенсії, стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, становив 22 роки 07 місяців, тобто, менше ніж передбачено ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи, що позивач не набув права на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно відмовлено в призначенні пенсії , а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати призначення пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність, а тому висновок суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача про відмову в призначенні пенсії, не ґрунтується на нормах діючого закону, чим порушено принцип законності, закріплений статтею 9 КАС України.

Посилання суду першої інстанції на приписи ст.58 Конституції України не беруться до уваги, оскільки нові норми законодавства не поширюють свою дію на час до того, як вони набрали чинності. Право ж на призначення пенсії слід визначати за правилами, які закріплені в законодавстві та чинні на час виникнення права на призначення пенсії.

Посилання позивача на приписи ст.22 Конституції України не заслуговують на увагу з огляду на практику Європейського Суду з прав людини. Так, відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (Стаття 9).

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (частина шоста статті 9).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (пункт 23).

У рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи та постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст.202 КАС України є підставою для скасування рішення першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини десятої статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 160, 167, 183-2, 184, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2017 року у справі №331/4294/17 задовольнити.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2017 року у справі №331/4294/17 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: С.В. Білак

Суддя: В.А. Шальєва