Справа № 815/1407/17
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1407/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Лавришині А.С.

з участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, перекладача ОСОБА_4, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Юзбашян Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУДМС) України в Одеській області про:

- визнання неправомірним та скасування Наказу ГУДМС України в Одеській області "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 21 лютого 2017 року №35;

- зобов'язання ГУДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що спірний Наказ "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 21 лютого 2017 року №35 ГУДМС України в Одеській області винесено без урахування, та дослідження усіх обставин, які мають юридичне значення, та стосуються даної справи. Також, позивач зазначає, що він є громадянином Камеруну, та у зв'язку зі зміною віросповідання з мусульманства на християнство, зі сторони родини, оточуючого населення, та представників угрупування Боко Харам на адресу ОСОБА_2 почали надходити погрози. Більше того, позивач наголошує, що в грудні 2015 року на нього було скоєно напад, у зв'язку з чим позивач потрапив до медичного закладу. З огляду на це, та побоюючись за власне життя, ОСОБА_2 був вимушений покинути країну своєї громадської належності.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз заяви ОСОБА_2 щодо відповідності вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами якого встановлено відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, під час вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фахівцями контролюючого органу встановлено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, внаслідок чого ОСОБА_2 не може чи не бажає повертатися до країни громадської належності внаслідок зазначених побоювань. Крім того, на думку відповідача, ОСОБА_2 до ГУДМС України в Одеській області звернувся лише з метою отримання документів, які б дозволили йому легально знаходитися на території України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до ГУДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Наказу "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 21 лютого 2017 року №35, зобов'язання вчинити певні дії, відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2 є громадянином Камеруну, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач є уродженцем м. Баленг, та мешканцем м. Яунде, за національністю камерунець (бамилеке), за віросповіданням християнин-протестант.

З Камеруну ОСОБА_2 виїхав 26 грудня 2016 року авіарейсом Яунде (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна). На території Туреччини перебував 4 години. На територію України прибув 26 грудня 2016 року легально, на підставі паспортного документу, та візи. З метою отримання додаткового захисту ОСОБА_2 09 лютого 2017 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання - Камерун є те, що у зв'язку зі зміною віросповідання з мусульманства на християнство, зі сторони родини, оточуючого населення, та представників угрупування Боко Харам на адресу ОСОБА_2 почали надходити погрози, та в грудні 2015 року на нього було скоєно напад, у зв'язку з чим позивач потрапив до медичного закладу.

За результатом розгляду справи №2017ОD0014 громадянина Камерун ОСОБА_2, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Чегодар С.В. 21 лютого 2017 року складено Висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про відсутність під час проживання ОСОБА_2 в країні громадської належності, переслідувань, та проявів дискримінації щодо заявника зі сторони його родини.

Також, нерозуміння ОСОБА_2 основних принципів ісламу не дозволяє стверджувати, що він взагалі змінював віросповідання, що додатково підтверджується інформацією по країні громадянської належності, відповідно до якої більшість населення у Камеруні сповідують саме християнство. Крім того, ОСОБА_2 не має потреби в отриманні міжнародного захисту на території України, та звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою отримання документів, які б дозволили йому легально знаходитися на території України, використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту як засіб для легалізації в Україні.

Таким чином, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_2, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що ані під час перебування на території Камерун, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав, та не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, а саме у заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв'язку з чим відсутні умови, які може бути розглянуто в контексті надання ОСОБА_2 додаткового захисту в Україні через відсутність побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

21 лютого 2017 року відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Чегодар С.В., Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №35 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист стосовно громадянина Камеруну ОСОБА_2.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, п.4 ч.1 ст. 1, п.13 ст. 1, ч.2 ст. 5, ст. 6, ч.7 ст. 7, ч.6 ст. 8, ч.1, ч.11 ст. 9, ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказується, що рішення по справі було прийняте без дослідження інформації по країні походження.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, та ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Камеруну.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через переслідування пов'язані з його віросповіданням.

Так, зокрема, в протоколі співбесіди позивач стверджує, що причиною неможливості його повернення до Камеруну є загроза його життю з боку мусульман на релігійній основі та пошук кращого життя в Україні.

Разом з тим, як зазначає відповідач, за результатами проведеного протоколу анкетування підтверджено відсутність переслідувань або побоювань на території Камеруну у відповідності до п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Встановлено, що під час проведення протоколу анкетування, позивач повідомив, що були погрози через віросповідання зі сторони родини, а також на нього було скоєно напад його друзями.

Також під час проведення протоколу анкетування, позивач повідомив, що приїхав до України через релігійні переслідування, що стало основною причиною виїзду з країни постійного проживання.

Однак, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно з п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На територію України ОСОБА_2 потрапив нелегально 26 грудня 2016 року. За наданням захисту позивач звернувся лише 09 лютого 2016 року, тобто лише через 2 місяці після прибуття на територію України.

Таким чином, дії позивача не відповідають вимогам ч.2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, ОСОБА_2 не надано жодного доказу, який би підтверджував факт проходження таїнства хрещення.

Також судова колегія зазначає, що за даними загальнодоступної багатомовної універсальної інтернет-енциклопедії "Wikipedia" близько 40% населення Камеруну - християни (переважно католики), 22% - мусульмани, інші - прихильники традиційних африканських вірувань.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком відповідача відносно того, що надана позивачем історія про переслідування не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту. Також позивачем не було надано жодної інформації та доказів, які б свідчили про наявність реальної загрози життю, безпеці або свободи шукача захисту на Батьківщині.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне рішення прийнято ГУ ДМС України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення виготовлений 31 серпня 2017 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук'янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.