Справа № 813/2564/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року справа № 813/2564/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівської області, в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року №2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30.06.2017 року №527о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30.06.2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1;

- поновити старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01.07.2017 року.

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 14 072,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не було дотримано норм чинного законодавства України при застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції. Позивач вказує на те, що він не допускав порушень трудової дисципліни та службових обов'язків при зупиненні 18.06.2017 року водія-порушника, здійсненні провадження у відповідній справі про адміністративне правопорушення, спілкуванні з таким водієм і при участі в службовому розслідуванні, які могли би потягнути за собою звільнення поліцейського. За твердженням позивача ті порушення, які вказані в оспорюваних наказах, не мали місце в дійсності, позаяк, виявивши порушення правил дорожнього руху, він вжив відповідно до своїх обов'язків заходи до зупинення водія-порушника й у межах своєї компетенції розглянув справу про адміністративне правопорушення, зважаючи на сукупність усіх її обставин. Позивач зауважує, що його дії та рішення не були визнані в установленому порядку неправомірними, а тому їх слід вважати законними й вони не можуть тягнути за собою відповідальності. Позивач зазначає, що відповідачем не було в об'єктивний і належний спосіб здійснено з'ясування всіх обставин цієї справи, зокрема, в ході службового розслідування не було зібрано всієї необхідної доказової бази щодо вини ОСОБА_1 і обставин гаданого порушення (не було вжито належних заходів до отримання пояснень від усіх учасників події, не було опитано водія-порушника, не було зафіксовано його відмову від надання пояснень). При цьому, незважаючи на відсутність яких-небуть інших достовірних свідчень про обставини події, відповідачем було знехтувано показами єдиних її очевидців, які надали покази щодо цього й підтвердили правомірність дій позивача, - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 А тому, висновки відповідача щодо грубих порушень службової дисципліни зі сторони позивача ґрунтуються лише на припущеннях та суб'єктивному баченні події. Також позивач зазначає, що при вирішенні питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідачем не було враховано, що звільнення з поліції є крайнім заходом відповідальності, тобто порушення зі сторони поліцейського в такому випадку повинно характеризуватися тяжкими наслідками. Однак, при вирішенні питання про обрання виду відповідальності відповідачем не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника, наявність чи відсутність вини особи, що притягається до відповідальності. Незважаючи на відсутність будь-яких доказів тяжкості наслідків, відсутності застосованих до позивача діючих стягнень, відсутність його вини в будь-яких порушеннях, відповідач не розглянув можливості застосування менш тяжких видів відповідальності чи не притягнення до неї взагалі. Позивач вважає, що спірні накази в частині накладення на нього дисциплінарного стягнення є протиправними і підлягають скасуванню.

У судових засіданнях позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, письмових поясненнях та просили позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, подав до суду письмові заперечення проти позову, додаткове заперечення.

В обґрунтування заперечень відповідач покликається на те, що в розміщеному в мережі Інтернет на сервісі youtube відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_2», який призвів до значного суспільного резонансу, було виявлено ознаки порушення службової дисципліни працівниками Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області, а зокрема ОСОБА_1, що проявилося в неналежних діях поліцейського при здійсненні провадження в справі про порушення правил дорожнього руху, спілкуванні з зупиненим водієм. Відповідач зазначає, що зважаючи на виявлені ним ознаки порушень службової дисципліни зі сторони поліцейських, для їх підтвердження або спростування, ним у порядку й у строк, що визначені чинним законодавством України, було призначено та проведено службове розслідування. За результатами такого службового розслідування було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 порушив ряд норм чинного законодавства України, які регламентують порядок і умови здійснення служби в поліції. При цьому, відповідач відзначає, що таке розслідування було здійснене в повній відповідності до вимог чинного законодавства. Так, відповідач вказує на те, що порушення зі сторони позивача проявилися в тому, що він не представився водієві та на його вимогу не представив службове посвідчення, у подальшому спілкувався з водієм сидячи у службовому автомобілі, не вжив заходів до фіксації та документування правопорушення, а також щодо притягнення водія до адміністративної відповідальності, а окрім того, надав неправдиві пояснення щодо суті вчиненого правопорушення в ході службового розслідування. Таким чином, зважаючи на очевидні факти порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, керівник Головного управління поліції у Львівській області в межах свого розсуду адекватно оцінив таке порушення та прийняв рішення про наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_1 саме крайнього виду стягнення - звільнення з поліції, що було здійснено та реалізовано за оспорюваними наказами. У зв'язку з чим, відповідач вважає, що спірні накази є правомірними, прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений законодавством України, а позов є необґрунтованим і не підлягає до задоволення.

У судових засіданнях представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, додаткових запереченнях та просив в позові відмовити повністю.

Заслухавши доводи позивача та представника позивача, представника відповідача, взявши до уваги покази свідка, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 07.11.2015 року був прийнятий на службу до Національної поліції України відповідно до наказу Головного управління поліції у Львівській області від 07.11.2015 року №54 о/с із присвоєнням спеціального звання старшого сержанта поліції й тоді ж позивач прийняв присягу працівника поліції.

З 01.12.2016 року позивач займав посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області, на яку був призначений за наказом Головного управління поліції у Львівській області від 01.12.2016 року №46о/с.

Наказом від 29.06.2017 року №2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» (п. 1 наказу) на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за грубе порушення службової дисципліни, вимог п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 розділу ІІ, пп. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, а також вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №796, що призвело до значного суспільного резонансу.

Як випливає з описової частини наказу від 29.06.2017 року №2197 та пояснень відповідача, стягнення було накладене на позивача в зв'язку з розміщенням 19.06.2017 року на веб-сайті мережі Youtube відеоролика «Львовские дорожные шакалы», в ході перегляду якого відповідачем було виявлено порушення службової дисципліни працівниками СРПП №2 ПП Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області старшими сержантами поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Наказом по особовому складу від 30.06.2017 року №527о/с звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Запис про звільнення занесено до трудової книжки позивача за №8 від 30.06.2017.

Не погоджуючись із вказаними наказами, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Вирішуючи даний спір суд виходив з такого.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію", Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Як встановлює стаття 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

З матеріалів справи вбачається, що стягнення було застосовано до позивача за подію, яка мала місце 18.06.2017 року при чергуванні ОСОБА_1 на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ.

На вказане чергування позивач заступив 18.06.2017 року у складі екіпажу службового автомобіля поліції разом зі старшим сержантом поліції ОСОБА_3 для несення служби на адміністративних дільницях №№ 1, 2.

19.06.2017 на веб-сайті мережі Youtube було розміщено відеоролик «Львовские дорожные шакалы», в ході перегляду якого відповідачем було виявлено порушення службової дисципліни працівниками СРПП №2 ПП Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області старшими сержантами поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що старший сержант ОСОБА_1 грубо порушив службову дисципліну, зокрема, вимоги п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 розділу ІІ, пп. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, а також вимоги ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №796, що виразилося у: порушенні поліцейським процедури зупинки транспортного засобу і спілкування з водієм (працівник поліції, який проводив зупинку, не представився водієві та на його вимогу не представив службове посвідчення, у подальшому поліцейський спілкувався з водієм сидячи у службовому автомобілі); не вжитті заходів до фіксації та документування правопорушення, а також притягнення водія до адміністративної відповідальності; наданні неправдивих пояснень щодо суті вчиненого правопорушення (у своїх поясненнях поліцейські зазначили про порушення водієм правил обгону, а насправді вони неодноразово повідомляли про перетин суцільної лінії дорожньої розмітки)./

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення позивача і представників сторін, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року №580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію" підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з п. 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, до затвердження відповідним законом Дисциплінарного статуту Національної поліції України підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності визначаються Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 року за № 3460-1У (далі за текстом - Дисциплінарний статут ОВС України).

Відповідно до положень ст.ст. 2, 5 Дисциплінарного статуту ОВС України, підставою для притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку - невиконання чи неналежне виконання ним службової дисципліни.

Згідно з ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об'єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби".

Відповідно до ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Згідно з статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Приписи ч.9 ст.14 Дисциплінарного статуту визначають, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Тобто, один із елементів, що передує накладенню дисциплінарного стягнення є доведена вина працівника по невиконанню чи неналежному виконанню покладених на нього трудових обов'язків. Провина працівника у вчиненні дисциплінарного проступку має у вигляді прямого чи опосередкованого наміру. Отже, має бути доведено, що працівник хотів чи свідомо допускав настання несприятливих роботодавцеві наслідків.

Із матеріалів службового розслідування, показів свідка ОСОБА_3, пояснень позивача та відповідача, судом установлено, що здійснюючи таке патрулювання на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ екіпаж здійснив зупинку на обочині дороги для здійснення приватної телефонної та очної розмови старшим сержантом поліції ОСОБА_3, який керував транспортним засобом.

У той же час, старший сержант поліції ОСОБА_1, перебуваючи назовні службового автомобіля на узбіччі автодороги, виявив ознаки порушення правил дорожнього руху, а саме, він зауважив, що при русі в напрямку до м. Івано-Франківська (протилежному до руху службового автомобіля поліції) водій легкового автомобіля на іноземній реєстрації здійснив обгін іншого автомобіля, перетнувши при цьому розмітку 1.1 (тонка суцільна лінія) та виконавши такий маневр на ділянці дороги з ускладненим оглядом. У зв'язку з чим ОСОБА_1 подав водієві автомобіля, що допустив порушення, сигнал про зупинку й останній зупинився на протилежному від поліцейського автомобіля узбіччі дороги, відтак, позивач перетнув дорогу та підійшов до такого автомобіля.

При цьому, як засвідчується показами учасників справи, свідка та наданими доказами, водій автомобіля, що був зупинений поліцейським, із моменту свого зупинення та до часу відбуття працівників поліції з місця події, провадив відеозйомку події засобами технічної фіксації й у подальшому оприлюднив відповідний відеозапис у мережі Інтернет на сервісі youtube під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2».

У зв'язку з чим, суд, беручи до уваги позицію відповідача щодо порушень зі сторони позивача, ознаки чого повинні міститися на відеоролику, відзначає, що оглядом такого відеоролика, копії якого були надані обома сторонами справи, неможливо достовірно встановити факту порушення старшим сержантом поліції ОСОБА_1 процедури зупинки транспортного засобу в частині представлення водієві, що, зокрема, стало причиною накладення на позивача дисциплінарного стягнення.

Так, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов'язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред'явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

На відеоролику видно, що ОСОБА_1, підходячи до зупиненого автомобіля прикладає праву руку до головного убору та промовляє якісь фрази (за свідченням позивача, він представляється водієві). У той же час, розібрати зміст таких фраз не є можливим у зв'язку з низькою якістю запису звуку на технічний пристрій, який знаходився на панелі приборів автомобіля зупиненого водія, в той час як поліцейський перебував назовні на автодорозі. При цьому, суд відзначає, що відповідач навіть не зміг повідомити суду, які ж саме відомості не назвав позивач зупиненому водієві - чи він не назвав своє прізвище, чи посаду, чи спеціальне звання та що ж ним було промовлено в дійсності. Також відповідач не надав записів із більш чіткою якістю запису звуку, не надав показів свідків, які би підтверджували позицію відповідача, не представив належного доказу (висновку експертизи тощо) твердженню про фізичну неможливість повідомлення ОСОБА_1 своїх даних зупиненому водієві тощо. Позивач же, який був очевидцем події, вказав на належне представлення особі, яка ним була зупинена, що в цілому не суперечить зібраним і дослідженим доказам.

Також із відеоролика вбачається, що ОСОБА_1 після отримання від зупиненого водія вимоги щодо представлення службового посвідчення, повернувшись до службового автомобіля дістав таке посвідчення з нагрудної кишені верхнього одягу, який знаходився на спинці пасажирського сидіння службового автомобіля, та пред'явив його водієві, а водій ознайомився зі змістом такого посвідчення.

У цьому контексті суд не вважає обґрунтованим твердження відповідача про те, що службове посвідчення ОСОБА_1 в обов'язковому порядку повинен був мати при собі в момент зупинення автомобіля та наближення до нього.

Так, згадана вище ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає обов'язок поліцейського лише пред'явити на вимогу особи службове посвідчення, однак, не регламентує це питання більш детально (зокрема, таким чином, яким його трактує відповідач). Більш того, у цьому контексті доцільно узяти до уваги приписи ч. 4 ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачає, що якщо поліцейського неможливо ідентифікувати за зовнішніми ознаками, він зобов'язаний пред'явити особі документ, що посвідчує його повноваження. Із чого випливає, що безумовний обов'язок щодо негайного пред'явлення службового посвідчення існує у випадку, коли поліцейського неможливо ідентифікувати за зовнішніми ознаками, а тому в цьому разі поліцейський і повинен мати посвідчення при собі. У даному ж випадку, як вбачається із відеоролика, ОСОБА_1 був одягнутий у формений одяг працівника поліції, на якому закріплено спеціальний жетон поліцейського, він рухався від службового автомобіля поліції, тобто за зовнішніми ознаками його можливо ідентифікувати як поліцейського. Більш того, отримавши вимогу громадянина щодо пред'явлення посвідчення, ОСОБА_1 не відмовився його надати та вжив необхідних заходів для реалізації права громадянина.

Окрім того, оглядом відеоролика також встановлено, що після зупинки автомобіля, водій якого допустив порушення правил дорожнього руху, ОСОБА_1 більшість часу спілкувався з водієм назовні. При цьому, певний час позивач дійсно перебував у службовому автомобілі поліції, проте, як пояснив позивач, це було зумовлене необхідністю надати на вимогу водія службове посвідчення (яке перебувало в нагрудній кишені верхнього одягу в службовому автомобілі).

А крім того, позивач пояснив, що перебував у салоні службового автомобіля маючи намір відбути на подальше патрулювання, вже після закінчення розгляду справи про адміністративне правопорушення, завершення розмови з водієм зупиненого транспортного засобу та надання йому дозволу продовжити рух.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що його знаходження у певні моменти події, що мала місце 18.06.2017 року в салоні службового автомобіля було зумовлене об'єктивними обставинами, є виправданим і не свідчить про винне порушення з його сторони нормативно-правових актів.

Щодо не вжиття заходів до фіксації та документування правопорушення, про що також зазначено у висновку службового розслідування та в спірних наказах як підставу для притягнення позивача до відповідальності, суд зауважує, що при цьому відповідач не зазначив, які конкретно вимоги чинного законодавства України були порушені ОСОБА_1 і яким чином працівник поліції повинен був здійснити фіксування порушення правил дорожнього руху при спірній події 18.06.2017 року.

У цьому контексті суд зазначає, що відповідно до норм ч. 3 ст. 254, ч. 2 ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при адміністративному проступку, який був причиною спірної події, не передбачено складання працівниками поліції протоколу як форми фіксування й документування факту адміністративного проступку.

Окрім того, відповідачем належними й допустимими доказами не було доведено можливість і обов'язок ОСОБА_1 здійснювати фіксацію порушення в іншій формі, зокрема, не доведено комплектування службового автомобіля поліції засобами технічної фіксації, які би дозволяли проводити постійне фіксування обстановки (у т.ч. порушень правил дорожнього руху).

Надані ж відповідачем документи не є цьому належними доказами, позаяк, представлені накладні (вимоги) не свідчать ані про отримання технічних засобів саме позивачем, ані про комплектування ними саме службового автомобіля, на якому позивач здійснював патрулювання18.06.2017 року.

Також необґрунтованим є твердження відповідача про можливість і обов'язок здійснювати фіксацію порушення на службовий планшет, позаяк, відповідачем не надано жодних підтверджень наявності функції відеозапису в такому технічному засобі, його сертифікації та повірки, а крім того, як засвідчується показами позивача й свідка та не заперечується відповідачем, планшет не використовувався для постійного фіксування обстановки, а використовувався для приймання викликів і повідомлень від чергового диспетчера й, більш того, він знаходився у старшого сержанта поліції ОСОБА_3, а не у позивача.

Отже, суд критично оцінює доводи відповідача щодо неналежного розгляду ОСОБА_1 справи про адміністративне правопорушення, а також висновок відповідача про невірно застосований позивачем захід реагування за його наслідком.

Судом був також допитаний як свідок ОСОБА_3, який повідомив суду, що він разом із позивачем здійснював патрулювання 18.06.2017 року в складі екіпажу службового автомобіля. При цьому, коли ним було здійснено вимушену зупинку на узбіччі дороги (для здійснення телефонної та очної розмови), ОСОБА_1 виявив порушення правил дорожнього руху автомобілем, який здійснив обгін на ділянці з обмеженою оглядовістю та з перетином суцільної лінії, й у зв'язку з цим зупинив водія-порушника. При цьому, свідок вказав, що він та позивач на першу ж вимогу зупиненого водія пред'явили службові посвідчення, спілкувалися з ним максимально коректно, в той же час, зупинений водій поводився провокативно, намагався залишити в автомобілі поліції сторонні предмети, спрямовував у сторону поліцейських безпідставні звинувачення. Свідок зазначив, що зважаючи на поведінку зупиненого водія, відсутність у службовому автомобілі засобів фіксації порушень і об'єктивних доказів порушення правил дорожнього руху, не створення внаслідок порушення аварійної ситуації та перешкод і незручностей для інших учасників руху, позивач вчинив відповідно до ситуації, що склалася, а саме - прийняв рішення про звільнення водія-порушника від відповідальності з усним зауваженням, вказавши йому на необхідність дотримання правил дорожнього руху в майбутньому. ОСОБА_3 також повідомив суду, що в ході даної події він отримав повідомлення-виклик чергового диспетчера на дорожньо-транспортну пригоду, в зв'язку з чим позивач повернувся до салону службового автомобіля та вони відбули для подальшого виконання службових обов'язків. Свідок надав покази, що ОСОБА_1 спілкувався з водієм-порушником назовні та повертався до салону службового автомобіля лише для отримання посвідчення та з метою відбуття на виклик.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213, ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення справи про адміністративні правопорушення в частині порушення правил дорожнього руху повноважні розглядати органи Національної поліції, від імені яких діють працівники органів і підрозділів Національної поліції, що мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Частиною 3 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що ніхто, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), не може надавати будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення поліцейському або іншим способом втручатися в законну діяльність поліцейського, у тому числі діяльність, пов'язану з кримінальним провадженням або провадженням у справах про адміністративні правопорушення.

Таким чином, саме ОСОБА_1 як старший сержант поліції був компетентним і повноважним розглядати справу про адміністративне правопорушення, що пов'язане зі спірною подією, й приймати за наслідком такого розгляду відповідне рішення.

При цьому, суд також наголошує на тому, що в цій справі не підлягають дослідженню та оцінці рішення, дії чи бездіяльність поліцейського, які були прийняті, вчинені чи мали місце в рамках провадження ним у справі про адміністративне правопорушення, оскільки предметом цього спору є коло питань, що стосуються проходження публічної служби, порядку, умов і підстав застосування дисциплінарного стягнення щодо позивача.

Питання ж правомірності чи неправомірності рішень, дій чи бездіяльності поліцейського при провадженні ним справи про адміністративне правопорушення можуть бути предметом іншої справи - справи про оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності поліцейського, порушеної за зверненням особи (зокрема, зупиненого водія), яка вважає свої права порушеними. Однак, відповідачем не надано суду жодних відомостей про оскарження в установленому порядку відповідних рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_1 і про прийняте остаточне рішення в такому спорі, що могло би засвідчувати протиправність рішення позивача у відповідній справі про адміністративне правопорушення.

А тому, суд приходить до висновку про неможливість оцінки обставин, які виходять поза межі заявлених вимог, а також про передчасність і необґрунтованість висновку відповідача щодо неправомірності рішення поліцейського за наслідком розгляду ним справи про адміністративне правопорушення.

Щодо висновку відповідача про надання ОСОБА_1 неправдивих пояснень щодо суті вчиненого зупиненим водієм правопорушення, суд не знаходить цьому належного підтвердження, позаяк, за свідченнями позивача та показами свідка, ОСОБА_1 надавав керівництву та особам, що проводили службове розслідування вичерпну та повну інформацію щодо події, яка мала місце 18.06.2017 року. Така ж інформація була повторена ним і в судових засіданнях по цій справі.

При цьому, відповідачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що 18.06.2017 року відбувалися якісь інші події, аніж ті, які були повідомлені позивачем, що й могло би суперечити показам ОСОБА_1, а відтак, підтверджувати надання ним неправдивих відомостей.

У зв'язку з чим, підсумовуючи суд відзначає, що наведені відповідачем доводи на обґрунтування своїх рішень і підтвердження їх правомірності не відповідають критерію доведення «поза розумним сумнівом», що відповідає позиції Європейського Суду з прав людини, яку він висловив, зокрема, в п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України».

У зв'язку з чим, слід наголосити, що вирішуючи спір та встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. При цьому, у разі існування сумніву чи неоднозначного трактування певних нормативних приписів чи фактичних обставин, слід керуватися принципом in dubio pro reo, тобто тлумачити закон на користь звинуваченої (в нашому випадку в службових проступках) особи.

Отже, обставини, які слугували підставою для накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та його звільнення не знайшли свого обґрунтованого підтвердження та не вказують у достовірний спосіб на протиправну поведінку поліцейського, яка може мати своїм наслідком звільнення в порядку дисциплінарної відповідальності.

Окрім того, суд відзначає, що відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року №3460-IV, при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Зокрема, такі відомості повинні бути викладені у висновку службового розслідування.

Проте, ані у висновку службового розслідування, ані у спірних наказах не зазначено яка шкода була заподіяна ОСОБА_1 унаслідок (на переконання відповідача) допущених ним порушень, чим це підтверджується, не вказано, що характеризує проступок позивача саме з найтяжчої сторони (ураховуючи те, що згідно зі ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу), чи є вина поліцейського у порушеннях, яка її форма, відсутні відомості щодо попередньої роботи позивача, щодо наявності заохочень чи стягнень (згідно послужного списку у позивача були відсутні діючи стягнення) тощо.

Суд відзначає, що дотримання вказаних вимог закону не було підтверджено відповідачем і в суді в ході розгляду цієї справи, хоча такі обставини є істотними при вирішенні питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності й їх неврахування вказує на порушення встановленої процедури накладення стягнення.

Отже, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказів Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року №2197 та від 30.06.2017 року №527о/с у частині накладення та виконання щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено, що позивача було протиправно звільнено зі служби в поліції, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, виходячи з довідки Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05.07.2017 року №106/75, у травні 2017 року ОСОБА_1 було нараховано 6 701,09 грн. грошового забезпечення, у червні 2017 року - 6 701,09 грн.

Виходячи з листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 року № 1535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у травні 2017 року становила 20 дні, у червні 2017 року - 20 дні.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить суму в 335,05 грн. (13 402,18 грн./40).

Із урахуванням відомостей вищенаведеного листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 року № 1535/0/14-16/13, за період із 01.07.2017 року до 31.08.2017 року, позивач перебував у вимушеному прогулі 42 робочих дні. А тому, сума грошового забезпечення, що підлягає до відшкодування за час вимушеного прогулу, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (335,05 грн.) на число робочих днів за період вимушеного прогулу (42), становить 14 072,10 грн.

Відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

За правилами, встановленими ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судових засіданнях, не були спростовані в достовірний спосіб відповідачем, а відтак, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.94 КАС України судовий збір з сторін не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Постановив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року № 2197 "Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області" в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30.06.2017 року № 527 о/с "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2017 по 31.08.2017 в сумі 14072 (чотирнадцять тисяч сімдесят дві) гривні 10 копійок.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 6701 (шість тисяч сімсот одна) гривня 09 копійок звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.09.2017.

Суддя Р.М. Брильовський