Справа № 2-а-198/11
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2011-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-198/11
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2011 р. Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Науменко А.В.,
при секретарі - Коваленко Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 Фоминічни, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, треті особи ОСОБА_4 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_4 національний університет ім.. ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стікон» про визнання нечинним та скасування в частині рішення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХІІІвід 17.04.2001 року, суд
08 листопаду 2010 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 Фоминічна, ОСОБА_3 звернулися з адміністративним позовом до ОСОБА_4 міської ради, треті особи ОСОБА_4 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_4 національний університет ім. І.І. Мечнікова, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стікон» про визнання нечинним та скасування в частині рішення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХІІІ від 17.04.2001 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ОСОБА_4 національному університету ім. І.І.Мечникова документів посвідчують право користування ділянкою площею 17,1248 га за адресою м. Одеса, Французький бульвар, 22-30, для експлуатації та обслуговування будівель та споруд студентського містечка»в частині затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки загальною площею 1865,00 кв.м. за адресою: м. Одеса, провулок Каховський, 4, як частини земельної ділянки площею 17,1248 га за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 22-30, а також визнати нечинним та скасувати вказане рішення в частині оформлення ОСОБА_4 національному університету ім.. ОСОБА_5 документів, що посвідчують право постійного користування ділянкою площею 1865,00 кв.м., за адресою: м. Одеса, провулок Каховський, 4, як частки земельної ділянки площею 17,1248 га за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 22-30.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2011 року позивачам поновлений строк для звернення до суду, в звязку з визнанням судом поважними причини, з яких цей строк був пропущений. ( т. 1 а.с. 128)
Позивачі оскаржують у зазначених частинах рішення ОСОБА_4 міської ради №2385-ХХШ від 17.04.2001р. в звязку з фактичним знаходження земельної ділянки за адресою: м. Одеса, пров. Каховський,4, якою вони користуються у складі земельної ділянки №1 загальною площею 17,1248 га, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 22-30, яка з 2001 року у постійному, користуванні ОСОБА_4 національного університету ім.І.І.Мечникова згідно державного акту на право постійного користування на землю І-ОД №004234, зареєстрованого в книзі державних актів на право постійного користування землею за №164 від 27.08.2001р., виданого на підставі відповідних рішень ОСОБА_4 міської ради. Оскаржене рішення у зазначених частинах на думку позивачів порушує їх майнові права та прийняте з порушенням чинного на той час законодавства України.
Позивачі вказують на документи, яки на думку позивачів є правовстановлюючими на спірну земельну ділянку, а саме відповідно до головної виписки з кріпосної книги ОСОБА_4 нотаріального архіву за 1912 рік (частина №2 за 1912рік) саме у 02.07.1912р. капітан ОСОБА_6 придбав по купчій у ОСОБА_7, від імені якої на підставі довіреності діяв її чоловік ОСОБА_8, нерухоме майно, яке складалося з земельної ділянки під №6 у встановлених межах, що вказані у виписці та купчій, площею 400,11 квадратних саженя, що за обчисленням позивачів складає 1821.40 кв.м, (1 кв.сажень= 4,5522кв.м.), з усіма на ній обзаведеннями та будовами, до числа яких ввійшов капітальний будинок
Також, Постановою ОСОБА_4 житлової комісії від 15.08.1922р., підтверджується, що на підставі денаціоналізованого закону УСРР від 01.11.1921р. в порядку денаціоналізації, держава повернула ОСОБА_6 у приватну власність вказане домоволодіння, яке раніше йому належало, та знаходилося в м. Одесі в Мало-Фонтанському районі міліції по вулиці Французький б-р під №12, що складалося з двору та будівель, розташованих на земельній ділянці площею 400,1 кв.саж (1821,40кв.м).
Довідкою від 08.07.1948р. та довідкою №201 від 03.07.1952р. ОСОБА_4 міської інвентаризаційної контори, підтверджується, що домоволодіння №12-Б по Каховському провулку у м. Одесі було зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі постанови ОСОБА_4 житлової комісії від 15.08.1922р., як повернуте по денаціоналізації (інвентарна справа №4707/172).
Вказують, що згідно чинного на той час законодавства України, зокрема, Декрету II Всеросійського з'їзду ОСОБА_9 «Про землю»від 08.11.1917р., Земельного Кодексу УСРР від 1922р., право приватної власності на землю було відмінено, а згідно п. 3 Декрету «Про землю»садибна, міська та сільська земля, з домашніми садами та городами, залишалася в користуванні справжніх власників, тому на їх думку земельна ділянка загальною площею 400,1 І кв. саж (1821,40кв.м) на законних підставах була відведена у безстрокове користування ОСОБА_6.
Довідкою відділу комунального господарства ОСОБА_4 міської ради від 17.12.1935р. №1371/кв172, земельна ділянка загальною площею 1874 кв.м., що розміщена по вул. ІІІ-й Пролетарський пр-к №12-Б. знаходилася в користуванні ОСОБА_6 де під будинком 227 кв.м., приміщеннями - 120,00кв.м., під двором -447,00кв.м., під садом - 1080,00кв.м.
Згідно Указу Президії Верховної ОСОБА_9 СРСР від 26.08.1948р. кожен громадянин мав право купити чи придбати, а отже володіти на праві особистої власності, житловий будинок в один чи два поверхи з кількістю кімнат від одної до п'яти включно, як у місті так і поза ним. Відвід громадянам земельних ділянок як у місті, так і поза ним, для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснювався в безстрокове користування. Відповідно до ст.10 Конституції України (1937р.), яка була чинною на той час, право особистої власності громадян, зокрема, на житловий будинок і підсобне хатнє господарство, так само як право спадкування особистої власності громадян - охоронялися законом.
На виконання чинного на той час законодавства України та СРСР рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради депутатів трудящихся №365 від 25.11.1955р. за ОСОБА_6 як за землекористувачем була закріплена земельна ділянка, що знаходиться за адресою: м. Одеса. Каховський пров.6, площею 1820,00кв.м, а земельна ділянка площею 19,00кв.м (надлишок) була залишена у тимчасовому користуванні ОСОБА_6
Таким чином, позивачі вказують, що ОСОБА_6 став власником домоволодіння з 15.08.1922р., й у зв'язку з чим земельна ділянка, на якій розташоване це домоволодіння площею 1874 кв.м, знаходилася у його безстроковому користуванні.
03.02.1962 р. ОСОБА_6 помер, після нього на підставі заповіту від 24.02.1961р. №1-1247 власником цілого домоволодіння, що знаходилося в м. Одесі, пров. Каховський,4, став ОСОБА_10 (свідоцтво про право на спадщину від 06.08.1962р. №2-5806). Позивачі вказують, що одночасно з правом власності на будинок та інші споруди, з яких складалося домоволодіння, до ОСОБА_10 перейшло право користування земельною ділянкою площею 1839,00кв.м., на якій знаходилося домоволодіння.
18.07.1964р. ОСОБА_10 згідно договорів дарування №761, 762, 763 подарував відповідно ОСОБА_11 6/25 частин домоволодіння, ОСОБА_12 7/50 частин, ОСОБА_13 4/25 частин домоволодіння. Далі 28.07.1964р. ОСОБА_10 згідно договору купівлі-продажу продав ОСОБА_14 1/5 частину домоволодіння, а 25.09.1978р. ОСОБА_10 подарував ОСОБА_3 3/25 частин домоволодіння.
Позивачі вказують, що 08.07.1970р. був прийнятий Земельний кодекс УРСР, відповідно до ст.ст. 90, 91 якого було передбачено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходило також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Особи, яким належить будинок на праві спільної власності, мали право користуватися земельною ділянкою спільно. Тому позивачі вважають, що ним, як співвласникам вказаного домоволодіння у відповідних часках також перейшло право користування вказаною спірною земельною ділянкою, що на їх думку підтверджується відповідними цивільно-правовими угодами, технічними паспортами інвентаризації домоволодіння та складеним 28.04.1978р. ОСОБА_4 міжміським бюро технічної інвентаризації Актом фактичного користування вказаним домоволодінням та Довідкою про розрахунок ідеальних часток кожного співвласника.
Позивачі посилаються, що за весь час користування земельною ділянкою з боку органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та комунальних служб міста до позивачів, як співвласників будинку не висувалося жодних претензій щодо користування земельною ділянкою та її розміру.
З прийняттям 18.12.1990р. Верховною ОСОБА_9 УРСР Земельного кодексу, який згідно Постанови ВР УРСР від 08.12.1990р. №562-ХІІ набув чинності 15.03.1991р., та діяв до 01.01.2002р. до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001р. №2768-111, та відповідно до п.8 Постанови Верховної ОСОБА_9 України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»від 13.03.1992р. №2200-Х1І та п.5 Постанови ВР УРСР від 08.12.1990р. №562-ХП «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», позивачі вказують, що тому як мали у користуванні спірну земельну ділянку, надану їм до введення в дію цього Кодексу на підставі угод, а у ОСОБА_10 ділянка надана в установленому порядку у довічне успадковування то вони зберегли свої права на використання цієї земельної ділянки.
Вказуючи, що ОСОБА_10 та інші співвласники домоволодіння користувалися частиною земельної ділянки на правах, безстрокового користування, а ОСОБА_10 з 15.03.1991р. - на праві довічного успадкованого володіння, з дотриманням усіх вимог законодавства України щодо належного та цільового землекористування, і від такого права у добровільному порядку не відмовлялися, то на думку позивачів передача спірної земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння, у постійне користування ОСОБА_4 національному університету ім. І.І. Мечникова у складі загальної ділянки могла мати місце лише після вилучення земельної ділянки у ОСОБА_10 та інших співвласників домоволодіння в порядку, встановленому ЗК України 1991р.
Позивачі вказують, що будь-яких рішень, органів місцевої влади ( місцевого самоврядування) за весь вказаний період, щодо вилучення земельної ділянки у позивачів не було. В свою чергу вони у відповідній період сплачували земельний податок за користування земельною ділянкою.
Вказують, що 25.06.2004р. помер ОСОБА_10. Після його смерті спадщину, яка складалася з 7/50 частин домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, прийняла його дружина - ОСОБА_2 Фоминічна (копія свідоцтва про спадщину від - 13.01.2005 року №5-59). Таким чином, ОСОБА_2 на думку позивачів є правонаступником усіх прав та обов'язків ОСОБА_10. 3 29.03.2006 року право власності на 7/50 частин домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1865кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, на підставі договору дарування перейшло до ОСОБА_15. Позивач ОСОБА_2 вважає, що так як вона є спадкоємцем свого чоловіка ОСОБА_10, тобто його правонаступником, а оскаржуване рішення ОСОБА_4 міської ради було прийняте за життя ОСОБА_10, який на законних підставах користувався земельною ділянкою площею 1049,25кв.м., то вона з метою захисту власних майнових інтересів, а саме захисту права користування земельною ділянкою площею 1865,00кв.м., на якій знаходиться будинок, яке вона передала ОСОБА_15, також вправі звернутися до суду з цим позовом.
Представники позивачів, наполягали на задоволенні позовної заяви, надали до справи обємні письмові пояснення та для огляду судом та сторонами оригінали документів, яким доказують свої доводи ( т. 1 а.с.8 - 75). Не спростовували наявність рішень органів місцевої влади, на підставі яких фактично прийняте оскаржене рішення ОСОБА_4 міської ради, але вказали на їх неправомірність, тому як не приймалося у відповідності до діючих у той час норм Земельних Кодексів конкретного рішення про вилучення спірної земельної ділянки у користувачів, власників домоволодіння.
Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради надав письмові заперечення, просив у задоволенні позову у повному обсязі відмовити з підстав зазначених у запереченні ( т.3 а.с. 75 -78).
Представник третьої особи ОСОБА_4 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_4 міської ради, просив у задоволенні позову у повному обсязі відмовити з підстав зазначених у запереченні ОСОБА_4 міської ради.
Представник третьої особи ОСОБА_4 національний університет ім.. ОСОБА_5 надала письмові заперечення та документи в обґрунтування своєї позиції, просила у задоволенні позову у повному обсязі відмовити. Вказала, що усі приватні будівлі, яки розташовані на території ОНУ підлягають зносу згідно до рішень, яки були прийняті ще до прийняття Земельного Кодексу 1991р., та усі будівлі вже відселені, окрім будівлі, власниками якої є позивачі. Також, представник додатково звернула увагу суду та сторін, що факти правомірності рішення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХІІІ від 17.04.2001 року вже були встановлені у Постанові Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-а2043/07 від 29.11.2007 року й мають значення для розгляду даної справи, тому як розглядалися за позовом іншого власника домоволодіння, розташованого на території університету (ділянка відповідно до державного акту) до того самого відповідача та участю тих самих третіх осіб.
Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Стікон» надав письмові заперечення документи в обґрунтування своєї позиції, просив у задоволенні позову у повному обсязі відмовити з підстав зазначених у запереченні ( т. 2 а.с. 7-15 )
Заслухавши представників сторін, перевіривши за матеріалами справи доводи, наведені у поясненнях сторін, суд вважає що позивачами не правильно застосовані положення норм законодавства на яких ґрунтується позов. Висновки яки роблять позивачі та їх представники не відповідають наявним у справі документам та мають невірне тлумачення норм законодавства, щодо правових наслідків по конкретним обставинам. В свою чергу, суд визнає, що обґрунтування заперечень відповідачів та третіх осіб є правомірними, підтверджуються наданими матеріалами справи з наступних підстав.
Згідно ч.2 ст.4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.
Згідно п.1 ч. 1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Зазначеними сторонами нормами Земельного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади повноваження по розпорядженню землями відповідних територіальних громад, землями комунальної чи державної власності, та делегувала їм вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин.
Отже, в розумінні п. 1 ч. 1 ст. З КАС України спір, який виник між сторонами по даній справі, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень - органу місцевого самоврядування, що реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, тому даний спір інстанційно підсудний Приморському районному суду м. Одеси, як адміністративному суду.
Суд визнає, що зазначена позивачами хронологія виникнення та переходу прав власності осіб на домоволодіння за адресою: м. Одеса, провулок Каховський, 4 підтверджується матеріалами справи та не спростовується представниками відповідача та третіх осіб ( т. 1 а.с 8-36, т. 3 а.с 6 ). Тобто, суд вказує, що між сторонами не має спору щодо права власності на вказане домоволодіння, а предмет спору та доказування повязаний тільки з земельними правовідносинами, щодо земельної ділянки на якої розташоване дане домоволодіння.
З матеріалів справи слідує, що позивачі не надали до суду жодного доказу стосовно проведення у будь-яких час землевпорядних робіт, оформлення землевпорядної документації, встановлення меж ділянки в натурі з відповідними межовими знаками, оформленням фактичної передачі ділянки органом місцевої влади конкретному землекористувачу, реєстрації прав землекористування (права на безстрокове користування) на визначену ними земельну ділянку за адресою: м. Одеса, провулок Каховський, 4,. Але, водночас позивачі стверджують, що право на цю земельну ділянку виникало та переходило на підставі цивільно-правових актів, щодо домоволодіння відповідно до норм діючого у той час у державі законодавства, без додаткового оформлення та отримання окремого документу на підтвердження цього права на землю.
Суд встановлює, що надані позивачами документи починаючи з 1922 року мають зміст пов'язаний з розміром земельної ділянки на якої розташований будинок, але суд визнає ці данні інвентаризаційними, тобто ці документи не є землевпорядними, яки підтверджували би факт відведення ділянки у безстрокове користування та права на земельну ділянку у розумінні положень Земельного Кодексу 1922р.
Тобто по справі доведено, що земельна ділянка площею 1865,00 кв.м. (у тому числі під садом 962,00 кв.м.) за адресою: м. Одеса, провулок Каховській, 4, як відокремлена земельна ділянка та самостійний обєкт земельних правовідношень не існувала та не мала реєстрації в землевпорядних органах у відповідності з нормами діючого законодавства УССР та України з 1922 року по теперішній час. Звідси суд робить висновок, що спірна земельна ділянка юридично не знаходиться у складі земельної ділянки № 1 площею 17.1248 Га, розміщеної за адресою: м.Одеса, Французький бульвар, 22-30, тому як ця ділянка № 1 не має виділених в натурі та зареєстрованих часток і є цільною. Звідси, слід визнати, що вказане домоволодіння розташоване в межах земельної ділянки № 1, тому спірна земельна ділянка площею 1865,00 кв.м. не підлягає вилученню у співвласників домоволодіння, що підлягає зносу.
Дані висновки суд робить виходячи з того, що земельні правовідносини в УРСР з 1917 по 1970 рік прийняття нового Земельного кодексу УРСР чітко визначались і регламентувались. Першим земельним законодавчим актом радянської держави був декрет «Про землю», прийнятий Другим Всеросійським з'їздом ОСОБА_9 26 жовтня (8 листопада) 1917 р., який скасував назавжди і без будь-якого викупу право приватної власності на землю. Він був запроваджений в Українській РСР рішенням Першого Всеукраїнського з'їзду ОСОБА_9 від 12 (25) грудня 1917 р.
Декретом РНК РФСР «Про соціалізацію землі» від 19 лютого 1918 р. приватна власність на землю скасовувалась назавжди і земля передавалась трудящим на засадах зрівняльного землекористування. В Україні маніфест Тимчасового робітничо-селянського уряду в 1919 р. проголосив, що землі поміщиків із всім живим і мертвим інвентарем повинні бути негайно відібрані у них і безплатно передані селянам. Такі ж вимоги ставилися і в Конституції УРСР 1919 р., а також в декреті РНК УРСР від 3 квітня 1920 р.
Першим був виданий Земельний кодекс РСФРР (жовтень 1922 р.). Його значення як джерела земельного права визначається насамперед тим, що це була перша кодифікація земельного законодавства, яка створила передумови для формування земельного права як галузі права .
Досвід РФСРР по кодифікації земельного законодавства було використано й іншими союзними республіками. 29 листопада 1922 року було прийнято перший кодифікований акт про землю Земельний кодекс УРСР. Перший Земельний кодекс УРСР закріпив націоналізацію землі і скасування приватної власності на неї, заборонив купівлю-продаж, оренду та інші правовідносини, пов'язані з відчуженням землі .
Так, у Земельному кодексі УРСР, затвердженому Всеукраїнським Центральним Виконавчим ОСОБА_9 від 29.11.1922 року визначається:
Ст. 2, всі землі в межах УСРР в чийому б віданні вони не були, становлять власність Робітничо-Селянської держави.
Ст. 15, відвід землі земельними органами провадиться згідно з правилами землевпровадження.
Ст. 26, купівля, продаж чи за продовж, заповіт чи дарування, а також застава землі забороняється, і складені, в порушення цієї заборони, правочини вважається за недійсні. Щодо осіб, винних у цьому, то окрім відповідальності їх кримінальним порядком, - вони позбавляються тієї землі, що нею користуються.
Ст. 146, з виданням цього Кодексу всі землі, що знаходяться в середині чинної міської межі, вважаються за міські землі.
Окремо суд звертає увагу на частину ІV цього Кодексу «Про землеустрій та переселення».
Ст. 195, державний запис землекористувань ( земельна реєстрація) має своїм завданням в інтересах загальнодержавного управління землею, а також для потреб різних галузей народного господарства та захисту прав й інтересів землекористувачів збирати та переховувати в систематичному та наглядовому вигляді правдиві й вчасні відомості про правове й господарське становище всіх землекористувачів. Для цього при земельній реєстрації відбираються такі відомості про земельну дільницю: а) місцеположення та назва земельної дільниці, б) найменування землекористувачів та підстав, що на них вони одержали дані дільниці; в) окремі уповноваження та повинності, зв'язані з користуванням дільницею, та г) інші відомості, що їх необхідність буде встановлена наступними розпорядженнями.
Ст. 197, земельна реєстрація провадиться окремо для кожного району зі складанням таких актів: а) загальна районова карта землекористувань б) карта окремих селищ в) загальний районний реєстр землекористувачів, г) реєстри всіх садибних дільниць району, реєстри земельних громад району.
Ст. 198 В межах району реєстрації підлягають всі без винятку земельні дільниці з тим, що земля, що знаходиться в земельному користуванні, реєструється як одна дільниця без поділу між окремими користувачами.
Ст. 199, в актах реєстрації кожного землекористування повинно бути неодмінно зазначено: постанови по землепровадженню установ про переведення землевпровадження та про затвердження землевроваджувальних проектів.
Ст. 200 переведення земельної реєстрації покладається на Наркозем та його місцеві органи.
Ст. 201 органи земельної реєстрації відповідають перед законом за точність відомостей, уміщених в актах реєстрації та виданих витягів з них; всі ці відомості повинні вважатися всіма установами й приватними особами за правові доти, доки, в порядкові земельних змагань, не буде доведене протилежне.
Ст. 203 при переведенні реєстрації всі землекористувачі й установи повинні показувати всі документи, що дають їм право землекористування, а також подавати всі потрібні для реєстрації відомості. Землекористувачі, що не виконали цих обов'язків, караються штрафом та виплатою всіх цих видатків реєстраційного органу, що були зроблені в наслідок їхньої недбайливості.
Ст. 206 за переведення земельної реєстрації, а також за видачу довідок, відомостей та витягів у справі її зацікавлені сторони виплачують певну кількість грошей згідно з установленою таксою.
Важливим земельно-правовим актом указаного періоду стала постанова ВУЦВК і РНК УСРР від 18 липня 1928 р. про вилучення і відведення земель для державних і громадських потребі. Зазначені та інші земельно-правові акти визначали націоналізацію землі, перетворення її у державну власність, яка проголошувалась всенародним добром в межах Української СРР.
Союзний ( СРСР) земельний закон «Загальні засади землекористування і землеустрою»від 15 грудня 1928 р. встановлював, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст. 1). З цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд Союзу РСР, який став єдиним суб'єктом виключного права державної власності на землю.
Конституцією СРСР (1936 р.) і Конституцією УРСР (1937 р.) на конституційному рівні було закріплене право виключної державної власності на землю, право колгоспів на безстрокове і безплатне користування землею, право колгоспного двору на невелику присадибну ділянку землі.
Після Великої Вітчизняної війни централізація правового регулювання земельних відносин посилювалась. Базою дальшого розвитку земельного права став загальносоюзний Закон «Основи земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік», прийнятий Верховною ОСОБА_9 СРСР у 1968 р. В Основах (ст. 2) було закріплено, що земельні відносини в СРСР регулюються, крім Основ, ще й земельними кодексами та іншими актами законодавства союзних республік, які повинні видаватися у відповідності з Основами.
Незважаючи на норми діючого законодавства УСРР, які діяли у період з 1922 року по 1970 рік, позивачі вказують на те що на підставі заповіту від 24.02.1961р. №1-1247 та виданого Свідоцтво про право на спадщину від 06.08.1962р. № 2-5806, власником цілого домоволодіння, що знаходилося в м. Одесі, пров. Каховський,4 став ОСОБА_10 та одночасно з правом власності на будинок та інші споруди останньому перейшло право користування земельною ділянкою площею 1874,00кв.м., на якій знаходилося домоволодіння.
Суд вважає, що це твердження є не правомірним, тому як відповідно до вказаного Свідоцтва про право на спадщину № 2-5806 , ОСОБА_10 став спадкоємцем тільки в частині прав на ціле домоволодіння, що знаходиться в м. Одесі, Каховський пров. під № 4. Суд звертає увагу, що у вказаному Свідоцтві про право на спадщину не зазначено про спадкування прав на земельну ділянку, що у повної мірі відповідає положенням ст. 26 Земельного кодексу УСРР (1922р.)
Також, суд звертає увагу що позивачі вказують на склад спірної земельної ділянки площею 1861,00кв.м. з двох часток землі: під будинком та іншими спорудами у розмірі 1861,00 - 962,00 = 899, кв.м. та під садом 962 кв.м., однак відповідно ст.ст. 195-206 Земельного кодексу УСРР (1922р.) для усіх земель була чітко визначена процедура обов'язкового документального оформлення права на користування земельними ділянками, у томи числі окремо садибних дільниць.
Позивачі також, вказують що 08.07.1970 р. був прийнятий Земельний кодекс УРСР, відповідно до ст.ст. 90, 91 якого було передбачено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходило також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Особи, яким належить будинок на праві спільної власності, мали право користуватися земельною ділянкою спільно. Тобто, стверджують, що на спірну земельну ділянку був перехід прав з переходом прав на домоволодіння при виникненні часткової власності на домоволодіння (відчуженні часток).
На цей довід суд вказує, що дійсно з 1 січня 1971 року вступив в дію Земельний кодекс Української РСР. яким був передбачений перехід права на користування земельною ділянкою при переході права на будівлю. Однак, суд звертає увагу, що цими норами передбачений перехід права, а відповідно до норм цього Земельного кодексу РСР це право повинно були виникнути, зареєстровано та відповідно підтверджуватися. Як вже встановлено по справі, позивачі не довели виникнення і наявності права першого відводу на земельну ділянку в розумінні норм діючого на той час земельного законодавства. Крім того, відповідно ст. 88 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 р., виконавчими комітетами міських ОСОБА_9 депутатів трудящих можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 300,00 кв.м. до 600,00 кв.м. (0,03 до 0,06 га), з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї, але у своїх обґрунтуваннях позивачі цю норму не врахували.
Цим Земельним кодексом, також чітко визначено порядок отримання документів, що підтверджують право землекористування та недопустимість користування земельною ділянкою до оформлення землекористування ст.ст. 20-22, 148-156 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 р.
Суд звертає увагу, що позивачі вказуючи на перехід прав на землю не звернули уваги, що фактично при виникненні спільної часткової власності на домоволодіння, співвласники мали відповідним шляхом відводити, оформлювати та реєструвати вже спільне право на земельну ділянку з визначенням відповідних часток, чи відводити відповідні частки виділені у натурі на підставі землевпорядної документації, але доказів цього по справі не має. З точки зору оформлення землевпорядної документації та відповідних документів, що підтверджують право на землю з виникненням кожного наступного співвласника будинку потрібно було б оформлювати на нього відвід частини земельної ділянки у натурі та зменшення прав на відповідний розмір (частку ділянки) у наявних власників будинку, або оформлювати нову документацію на спільне користування вже з новим співвласником, без виділу часток у натурі.
Водночас, суд визнає правомірними доводи відповідачів та третіх осіб щодо виникнення у ОНУ прав на загальну земельну ділянку № 1 за адресою Французький бульвар, 22-30, в межах якої розташоване домоволодіння за адресою м. Одеса, Каховський пров. № 4.
Так, відповідно до рішення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХШ від 17.04.2001 ОСОБА_4 національному університету ім. 1.1. ОСОБА_16 видано державний акт на право постійного користування землею № І-ОД № 004234 , який зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею під №164 від 27.08.2001 р. Земельна ділянка, на яку видано вказаний Державний акт має адресу Французький бульвар, 22-30. Відповідно до коду Українського класифікатора цільового використання земель 1.12.3. ці землі - землі освіти, які, відповідно до підпункту з) пункту 4 ст. 84 Земельного кодексу не підлягають передачі із державної у приватну власність. ( т. 1 а.с. 226-227)
Землі, надані в постійне користування за даним державним актом, були раніше відведені ОНУ на праві користування починаючи з 1936 року на підставі постанов і рішень виконкомів ОСОБА_4 міської та обласної ради.
Пунктом 3 Рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 431 від 08.04.1947 р, вказано: «Учитывая что на территории отведенного госуниверситета земельного участка находится ряд жилых строений, заселенных частными лицами, а также принадлежащих отдельным гражданам на праве собственности, - обязать Одесский государственный университет, вместо строений подлежащих сносу, возвести другие домостроения, в порядке компенсации отчуждаемых частновладельческих домостроений также для переселения лиц, проживающих ныне в домах подлежащих сносу» ( т. 1 а.с 160-161)
Актом від 22.12.1947 року підтверджується проведення відводу в натурі вказаної ділянки ОНУ у районі Пролетарського бульвару № 22. ( т. 1 а.с. 162)
Фактично у продовження вказаної Постанови та Рішення, ще приймалися Рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 538 від 18.05.1949 г. та Рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 784 від 05.09.1956 г. ( т. 1 а.с. 163, 164)
Пунктом 3 рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 757 від 15.09.1960 р. вказано: «Закрепить за Одесским Государственным университетом им. И.И.Мечникова земельный участок площадью до 6,0 Га по Пролетарскому бульвару 22-30, для строительства здания Госуниверситета, со сносом на этом участке одноэтажных строений, принадлежащих местным советам и частным владельцам». У п. 6 зазначене: «Обязать Одесский государственный университет им. И.И.Мечникова предоставить гражданам, проживающим на отводимом Госуниверситету земельном участке, равноценную жилую площадь в ведомственном доме, но не превышающую существующих норм, на общих основаниях съемщиков жилых квартир, до осуществления сноса жилых одноэтажных домов». ( т. 1 а.с. 115)
Таким чином, відповідно до положень діючого на той час Земельного Кодексу 1922р., була оформлена землевпорядна документація, є рішення органу влади про її відвід та ділянка передана у натурі та зареєстрована.
У продовження попередніх Рішень виконкому також було прийняте Рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 510 від 19.08.1964 р. ( т. 1. а.с 168-170)
Пунктом Рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 187 від 03.04.1986 г. встановлене: «Обязать Одесский госуниверситет до 1990 года полностью закончить отселение граждан, проживающих на территории госуниверситета и обеспечить выполнение п. 3 решения горисполкома № 431 от 08.04.1947 г. и п. 6 решения № 757 от 15.09.1960 г.» ( т. 1. а.с. 171-173)
У додатку до № 1 до рішення оціночної комісії, оформленої на виконання розпорядження виконкому ОСОБА_4 міської ради № 41-р від 16.02.1987 року, складена зведена відомість земельних ділянок, що підлягають відводу ОСОБА_4 державному університету в звязку з будівництвом …….. в районі Пролетарського бульвару 22-30, а також розмірів та видів компенсації збитків, що підлягають відшкодуванню громадянам у звязку зі зносом будівель, насаджень і посівів …… за рахунок фондів Мінвуза УССР, зазначений також будинок по Каховському провулку, 4. ( т.1. а.с. 255, 260 - 261).
Рішенням виконкому ОСОБА_4 міської ради народних депутатів № 492 від 01.10.1987 року затверджене рішення оціночної комісії від 14.09.1987 року «Про відшкодування збитків землекористувачам при відводі земель ОНУ, дана згода на знесення будівель, у п. 4 передбачена виплата грошової компенсації за домоволодіння по пров. Каховський , 4. (т. 1 а.с 259).

Суд звертає увагу, що проведення оціночною комісією дій по встановленню розмірів компенсації та оформленню вказаної звідної відомості з зазначенням конкретної інформації по співвласникам і їх місцям праці, будівлям, спорудам, насадженням була не можлива без обізнаності останніх про проведення цієї роботи, повязаної з виконанням рішенням про їх відселення та знос будівлі.

Рішенням № 536 від 17.11.1987 р. виконавчого комітету ОСОБА_4 обласної ради народних депутатів затверджені рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради № 492 від 01.10.1987р. про знос індивідуальних жилих будинків, де у додатку в списку зазначені співвласники спірної будівлі по Каховському провулку. ( т. 1 а.с. 116, 117)

Всі вищевказані рішення Президії та Виконкому ОСОБА_4 міської ради є діючими й не скасованими, доказів їх оскарженням співвласниками будівлі у будь-який час не має, тому враховується судом як документи першого відводу та право установлюючи документи.

Земельний кодекс, прийнятий 18.12.1990 р. Верховною ОСОБА_9 Української РСР, також чітко визначав:

Ст. 30 ЗКУ передбачене, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Ст. 23 ЗКУ, передбачене, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною ОСОБА_9 України.

Ст. 67 ЗКУ передбачене, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ОСОБА_9 народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0.15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах -0,1 гектара.

Декретом КМ України від 26 грудня 1992 року N 15-92, який діяв до 14.09.2006 року передбачене, що сільським, селищним, міським ОСОБА_9 народних депутатів забезпечити

передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних

ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і

обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка),

садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним

кодексом України. Забороняється передача у приватну власність земельних ділянок на територіях зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Установити, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться

один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у

паспорті або документі, який його замінює.

Як встановлене судом вище, позивачі не оформлювали відведення спірної земельної ділянки у спільне користування, але суд також звертає увагу на вище зазначені обмеження розмірів одної ділянки для обслуговування жилого будинку (присадибної ділянки) у нормах Кодексів 1971р. 1990р, тобто позивачі відповідно до зазначених норм діючого законодавства не мали можливості оформити належним чином право на спірну ділянку 1865 кв.м., як єдину ділянку. Водночас жодних доказів оформлення землевпорядної документації на виділення співвласникам будь-яких часток в натурі по справі не надано.

Безпідставність вимог позивачів (ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_17М.) та відсутність у них правовстановлюючих документів на землекористування земельною ділянкою загальною площею 1865,00 кв.м за адресою: м. Одеса, провулок Каховський, також на думку суду підтверджуються: Актом інвентаризації споруд університету, Актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки, в натурі, що знаходиться в фактичному користуванні ОСОБА_4 національного університету ім. І.І.Мечникова за адресою: м.Одеса, Приморський район, Французький бульвар, 22-30 (студентське містечко) від 5 грудня 2000 р., а також описом фізичних меж земельної ділянки (М:5000) і планом зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_4 національного університету ім. І.І.Мечникова (М: 1:2000), які є додатками до технічної документації по інвентаризації земельних ділянок ОНУ ОСОБА_16. ( т. 1 а.с. 173 -224, т. 2 а.с 16-18)

Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд враховує обставини, яки встановлені у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2007 року по справі 2-а-2043/07 за адміністративним позовом ОСОБА_18 до ОСОБА_4 міської ради та Виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_4 національного університету та ТОВ «Стікон»про скасування рі шення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХШ від 17.04.2001 року, що набрала законної сили як таки, що не потребують додаткового доказування:

«Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради депутатів трудящих №757 від 15.09.1960 року вказану земельну ділянку (по Пролетарському бульвару 22-30) було відведено ОСОБА_4 державному університету ім. 1.1. ОСОБА_16 та прийнято рішення про знос будівель, належних приватним власникам та розта шованих на цій ділянці».

«Таким чином, на момент придбання 03.12.1973 року позивачем домоволо діння за адресою 3-й Пролетарський провулок 9, земельну ділянку, на якій воно розташовано, вже було вилучено у користувачів та передано ОСОБА_4 держав ному університету ім. І.І. Мечникова, а також було прийнято рішення про знесен ня цих споруд».

«Згідно статті 143 Конституції України територіальні громади міста безпосе редньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до статті 144 Конституції рішення органів місцевого самовряду вання, прийняті в межах повноважень, визначених законом є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»вста новлено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах фун кції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 31 цього ж закону до повноважень виконавчих органів міських рад віднесено визначення у встановленому законодавством порядку відповідно до рі шень ради території, вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією; координація на відповідній те риторії діяльності суб'єктів містобудування щодо комплексної забудови населених пунктів; надання- відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності.

Крім того, статтею 32 цього ж закону до повноважень виконавчих органів міських рад віднесено також, забезпечення відповідно до закону розвитку всіх ви дів освіти, розвитку і вдосконалення мережі освітніх закладів усіх форм власності.

У свою чергу, статтею 10 Закону України «Про планування і забудову територій»визначено, що планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами відповідно до їх повноважень, визначених законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації.

Право органу місцевого самоврядування затверджувати технічну документа ціє, з інвентаризації земельної ділянки та приймати рішення про оформлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою, закріплено пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 року, що діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення), ОСОБА_9 народних депутатів мали право розпоряджатися землею та в межах своєї компетенції передавати землі у власність або у користування чи вилучати їх.

Статтею 7 цього ж Кодексу було визначено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

Компетенція міських рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин була встановлена статтею 10 цього Кодексу, згідно якої до відання місь ких ОСОБА_9 народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користуван ня та реєстрація права користування землею.

Твердження позивача про те, що вказане рішення суперечить положенням Конституції України та діючому законодавству спростовується наявними в мате ріалах справи доказами.

Також спростовується матеріалами справи твердження позивача про те, що рішення № 2385-ХХШ від 17.04.2001 року порушує його права.

Вказані положення Конституції враховано відповідачем ОСОБА_4 міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення, враховуючи наявність рішення № 757 від 15.09.1960 року про знос будівель, та зобов'язано ОНУ ім. І.І. Мечникова виконати відселення позивача з території студентського містечка з наданням ін шого благоустроєного жилого приміщення, відповідно до норм житлового законо давства.

Також, вказана стаття визначає принципи використання власності та зо бов'язує власника не завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, а також; інтересам суспільства.

Таким чином, на думку суду, прийняття ОСОБА_4 міською радою рішення про знесення належних позивачу споруд у зв'язку з передачею вказаної ділянки у користування ОСОБА_4 національного університету, тобто державного освітнього закладу, для експлуатації та обслуговування будівель та споруд студентського міс течка є достатнім обґрунтуванням наявності суспільної необхідності таких дій відповідача.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що приймаючи рі шення № 2385-ХХШ від 17.04.2001 року ОСОБА_4 міська рада діяла обґрунтова но, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження нада но».

Таким чином, правомірність оскарженого рішення на предмет відповідності діючому законодавству на час його прийняття вже перевірялося судом та визнане законним.

Виходячи з вище наведеного суд дійшов висновку, що жоден з позивачів не довів порушення відповідачем їх прав та інтересів у земельних правовідносинах та неправомірність оскарженого рішення у частині заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 17, 19, 159-163, 167 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 Фоминічни, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, треті особи ОСОБА_4 міське управління земельних ресурсів ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_4 національний університет ім.. ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стікон» про визнання нечинним та скасування в частині рішення ОСОБА_4 міської ради № 2385-ХХІІІвід 17.04.2001 року відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до ОСОБА_4 апеляційного адміністративного суду шляхом подання до Приморського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя А.В. Науменко