Справа № 243/7030/17
Суддя: Мірошниченко Л. Є.
Дата ухвалення: 2017-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №243/7030/17
Номер провадження №2-а/243/415/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Останькович А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська Донецької області адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В ИВ :

07.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є пенсіонером за віком і перебуває на обліку в ОСОБА_2 обєднаному УПФУ Харківської області. До березня 2016 року включно він отримував пенсію, у березні 2016 року виплати йому припинили, у звязку з необхідністю підтвердити йому своє місце проживання та зявитися до управління. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, як таку, що порушує його конституційні права громадянина України. Просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, яка полягає у невиплаті, починаючи з березня 2016 року, його пенсії; 2) визнати протиправним та скасувати рішення ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про припинення виплати її пенсії; 3) зобовязати Ізюмське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити йому виплату пенсії негайно після проголошення судового рішення, нарахувати пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з березня 2016 року включно, а також утриматись від подальшого призупинення (припинення) виплати пенсії.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, справу просив розглянути за своєї відсутності, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, в порядку ст. 122 КАС України.

Представник відповідача ОСОБА_2 обєднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України суд розглядає справу за відсутністю відповідача.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України (а.с.4), перебуває на обліку Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує пенсію за віком (а.с.5).

Відповідно до довідки від 19.12.2014 року №, ОСОБА_1 взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та перебуває за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5 зв. ст.).

З березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з березня 2016 року.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з березня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідачем прийнято неправомірно розпорядження про припинення виплати пенсії позивачу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію (стаття 58 зазначеного Закону) він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Прийняття рішення начальником управління в межах спірних відносин є способом реалізації владних повноважень в розумінні вищенаведених конституційних принципів.

В межах спірних правовідносин негативні правові наслідки для позивача створює саме розпорядження відповідача про припинення виплати пенсії позивачу, а не дії або бездіяльність відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог та інтересів тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про припинення виплати пенсії до зясування ОСОБА_1; зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за період, починаючи з березня 2016 року, включно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року, в межах суми стягнення за один місяць.

Позивачу судом було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по цій справі. За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. В той же час відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору в усіх судових інстанціях звільняється Пенсійний фонд України та його територіальні органи. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 17, 18, 69, 71, 94, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення ОСОБА_2 об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області про припинення виплати пенсії до зясування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, та сплатити заборгованість за період, починаючи з березня 2016 року, включно.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, з березня 2016 року, в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_3