Справа № 161/16515/16-а
Суддя: Олексюк А. В.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/828/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Олексюка А.В.,

при секретарі судових засідань - Шолом С.І.,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення в частині, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради №76/143 від 30 липня 2015 року «Про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради та внесення змін до рішення міської ради від 30 грудня 2010 року №3/6 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату та її виконавчих органів» в частині створення департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради (п.2 рішення) та затвердження положення «Про муніципальну поліцію» (п.5 рішення).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням Луцької міської ради вирішено створити департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради, а також затверджено положення про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради (додаток 2).

Позивач вважає рішення протиправним в цій частині, оскільки до повноважень органу місцевого самоврядування входить право створити підрозділ міліції, а не «муніципальної поліції».

Також, Луцька міська рада неправомірно наділила муніципальну поліцію повноваженням стосовно демонтажу незаконно встановлених споруд, транспортних засобів чи інших самовільно встановлених об'єктів на території міста.

Крім того, вважає, що створений департамент не може вважатися інспекцією з благоустрою населених пунктів, як це передбачено у статті 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», а отже не може виконувати повноваження у цій сфері.

На підставі вищевикладеного просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Луцької міської ради №76/143 від 30 липня 2015 року «Про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради та внесення змін до рішення міської ради від 30 грудня 2010 року №3/6 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату та її виконавчих органів» в частині створення департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради (п.2 рішення) та затвердження положення «Про муніципальну поліцію» (п.5 рішення).

Позивач у судове засідання не з'явилася, однак у поданій заяві від 29 серпня 2017 року просить суд слухати справу за її відсутності.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що наразі спірне рішення втратило свою чинність.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцької міської ради від 30 липня 2015 року №76/143 «Про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради та внесення змін до рішення міської ради від 30.12.2010 № 3/6 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» (далі - оскаржуване рішення) вирішено:

- створити департамент муніципальної поліції Луцької міської ради (п.2);

- затвердити Положення про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради додаток 2 (п.5).

Саме в частині вищенаведених пунктів позивач оскаржує рішення від 30 липня 2015 року №76/143.

Як підтверджено матеріалами справи, рішенням Луцької міської ради від 26 липня 2017 року № 29/10 «Про департамент муніципальної варти Луцької міської ради» вирішено:

1) перейменувати з 01.08.2017 департамент муніципальної поліції Луцької міської ради у департамент муніципальної варти Луцької міської ради;

2) викласти додаток до рішення міської ради від 23.12.2015 №2/10 «Про затвердження структури виконавчих органів міської ради, загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів» у новій редакції (додаток 1);

3) Викласти пункт 2 рішення міської ради від 23.12.2015 №2/10 у новій редакції:

«2.Затвердити загальну чисельність апарату міської ради та її виконавчих органів у кількості 601 штатна одиниця».

4) Департаменту фінансів та бюджету міської ради (ОСОБА_4) передбачити в бюджеті міста кошти для забезпечення функціонування департаменту муніципальної варти Луцької міської ради;

5) Затвердити Положення про департамент муніципальної варти Луцької міської ради (додаток 2);

6) Вважати такими, що втратили чинність додаток 2 до рішення Луцької міської ради від 30.07.2015 № 76/143 «Про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради та внесення змін до рішення міської ради від 30.12.2010 № 3/ 6 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» та рішення Луцької міської ради від 31.08.2016 № 12/10 «Про внесення змін до додатку 2 рішення міської ради від 30.07.2015 № 76/143 «Про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради та внесення змін до рішення міської ради від 30.12.2010 № 3/ 6 «Про затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів».

Таким чином, наразі оскаржуване рішення втратило чинність в частині затвердження додатку 2 до нього (п.5), однак воно не втратило чинність в частині створення департаменту муніципальної поліції (п.2), який перейменовано у департамент муніципальної варти.

Надаючи правову оцінку правовідносинам між сторонам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною другою статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім визначеного цим актом певного кола осіб), в тому числі і позивача ФОП ОСОБА_3 прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим рішенням не породжує для останнньої і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 15 листопада 2016 року №21-2351а16 та від 20 жовтня 2015 року №21-2497а15, які в силу вимог статті 244-2 КАС України повинні враховуватися судом.

У розглядуваному випадку, позивач ні в позові, ні в доданих до нього документах жодним чином не обґрунтовувала, що вона єособою, щодо якої застосовано оскаржуване рішення Луцької міської ради, або є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Факт реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця сам по собі не означає, що оскаржуване рішення міської ради застосовано до неї, або вона є суб'єктом правовідносин за цим актом.

Також слід зазначити, що у пункті 1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 роз'яснено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Як вже зазначав суд, позивач жодним чином не обґрунтовує, яким чином оскаржуване рішення міської ради стосується саме її особистих прав та законних інтересів, тобто прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Відсутність права на захист є безумовною підставою для відмови у позові в цілому.

Більше того, оскаржуване рішення втратило чинність в частині затвердження додатку 2 до нього (п.5), однак воно не втратило чинність в частині створення департаменту муніципальної поліції (п.2), який наразі перейменовано у департамент муніципальної варти. Втрата чинності оскаржуваного положення нормативно-правового акту є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Для повного, об'єктивного та всебічного розгляду справи, суд вважає за необхідним зазначити, про помилковість посилань позивача на те, що департамент муніципальної поліції спірним рішенням був наділений повноваженням, які можуть мати лише підрозділи міліції передбаченої п.п.1 п. «а» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування», та інспекції з питань благоустрою (ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»), оскільки ці доводи фактично зводяться до невірного, на думку позивача, найменування утвореного департаменту.

З приводу цього суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про місце самоврядування» передбачено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Частиною 11 цього ж Закону передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

А пунктами 5, 6 частини першої статті 26 Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання; утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства дозволяє суду дійти висновку, що місцева рада вправі самостійно та на власний розсуд вирішувати питання про структуру та найменування своїх виконавчих органів, а також вирішувати які саме визначені законом повноваження покласти на кожний виконавчий орган.

Тому, на думку суду, утворення департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради та покладення на нього функцій міліції передбаченої п.п.1 п. «а» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування», а також функцій інспекції з благоустрою населених пунктів (ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів») не суперечить чинному законодавству.

Оцінку доводам про протиправність окремих повноважень департаменту муніципальної поліції, які було визначенні у положенні про департамент муніципальної поліції Луцької міської ради (додаток 2 до оскаржуваного рішення), суд не здійснює, оскільки, як вже зазначалося, на даний час це положення втратило чинність.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи не доведення позивачем порушення її прав та законних інтересів оскаржуваним рішенням, часткову втрату чинності цим рішенням, а також правомірність дій Луцької міської ради щодо утворення департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради та покладення на нього функцій міліції передбаченої п.п.1 п. «а» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування», а також функцій інспекції з благоустрою населених пунктів (ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»), суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 160, 162 КАС України, на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів»,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення в частині - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови суду. Копія апеляційної скарги одночасно подається до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк