Справа № 815/2505/17
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2505/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Бутенка А.В.,

суддів - Аракелян М.М.,Стефанов С.О.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

представник відповідача - Лазарєва Г.С.

перекладач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 104-17 від 29.03.2017 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 104-17 від 29.03.2017 року, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові (а.с. 4-8).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 17-24).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29 березня 2017 р. № 104-17 Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.04.2017 р. Позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 114 від 25.04.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 9).

Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 29 березня 2017 р. № 104-17, позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з матеріалами особової справи (а.с. 27-109), ОСОБА_1 є громадянином Киргизстану, уродженцем м. Джалал-Абад, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин - суніт, рідна мова узбекська, вільно володіє російською. За сімейним станом перебуває в шлюбі з громадянкою Киргизстану ОСОБА_6, з якою має спільного неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

Судом встановлено, що з Киргизстану до України Позивач виїхав 15.06.2010 року, офіційно на підставі паспортного документу НОМЕР_1, потягом, сполученням Киргизстан (ОШ) - РФ (Москва) - Україна (Одеса). В Україну (м. Одеса) позивач прибув 16.06.2010 року. 03.05.2014 року шукач захисту виїхав з України до Киргизстану (м. Джалал-Абад), де перебував до 20.07.2014 року. Повторний приїзд до України відбувся 21.07.2014 року на підставі паспортного документу НОМЕР_1, потягом, сполученням Киргизстан (Ош) - РФ (Москва) - Україна (Одеса).

Причиною виїзду Позивача з країни громадянської належності за даними анкетування та співбесіди з ним була відсутність житла, яке згоріло через військові дії 2010 року між киргизами та узбеками. Через відсутність майна та роботи Позивач прийняв рішення виїхати з Киргизстану до України, куди його запросив друг. Під час проживання та приїздів до Киргизстану (м. Джалал - Абад) позивач не зазнавав жодних переслідувань або дискримінації ані з боку офіційної влади Киргизстану, ані з боку недержавних організацій.

Як вбачається із заяви, Позивач перебував з 2014 року до 08.09.2016 року на території України нелегально, з порушенням національного законодавства, а саме: ч. 5 ст. 5 закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Позивач зазначає, що не бажає повертатися до Киргизстану, через відсутність житла для проживання, відсутність та неможливість оформитися на роботу за фахом, через постійні утиски з боку представників етнічних киргизів, яких підтримує офіційна влада (а.с. 54-57).

Суд вважає оскаржуване рішення ДМС України від 29 березня 2017 р. № 104-17 правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, а позовні вимоги Позивача не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В матеріалах особової справи ОСОБА_1 міститься його заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якої, а також з пояснень, наданих в судовому засіданні вбачається, що звернення за захистом в Україні позивача обумовлено відсутністю в країні громадянської належності роботи та житла, тобто зазначена заява є очевидно не обґрунтованою. В заяві не зазначені причини виїзду з країни громадянської належності, які б підпадали під критерії, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В подальшому позивач зазначає про наявність в Киргизстані в 2010 році бойових дій, що призвело до втрати житла та не можливості повернутися до країни громадянської належності, однак ці обставини суд також вважає явно не обґрунтованими з наступних підстав.

Позивач в матеріалах особової справи, зокрема, в протоколі співбесіди та анкеті не зазначає про будь-які переслідування його або членів його родини, він не є членом будь-якої політичної партії, релігійної та іншої організації, під час розгляду справи позивач в своїх поясненнях зазначає про відсутність коштів, які ймовірно можуть вимагати для проживання в країні належності, але не наводить будь-яких прикладів або обставин, які б свідчили про загрозу його життю та здоров'ю в Киргизстані.

В Киргизстані проживають родичі Позивача, які не зазнають будь-яких переслідувань та їх життю нічого не загрожує, позивач приїжджав на Батьківщину, проживав там певний час та повертався в Україну разом з родиною, що свідчить про відсутність небезпеки для життя та здоров'я позивача в країні громадянської належності.

Крім того, за інформацією по країні походження, в квітні 2010 року відбувалися революційні дії в Киргизстані, які закінчилися та з жовтня 2010 року ситуація в країні стабілізувалась, було проведено референдум з прийняттям нової конституції країни. На даний час будь-яких військових дій на території країни не відбувається.

Суд звертає увагу на те, що позивач перебував на території Російської Федерації, Узбекістану легально, однак згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не звертався за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Таким чином, всі вищезазначені обставини свідчать, про те, що Позивач покинув Батьківщину через брак коштів, відсутність житла та роботи, бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому, суд вважає, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, його заява є явно необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Крім того, згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», суд звертає увагу на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Отже, з аналізу особової справи, суд дійшов висновку, що під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та вважає правомірним рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проведення співбесіди та під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження, тому рішення відповідача № 104-17 від 29.03.2017 року, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31.08.2017 року.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Аракелян М.М.

Суддя Стефанов С.О.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України - відмовити.

31 серпня 2017 року