Справа № 820/2304/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 серпня 2017 р. № 820/2304/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шляхової О.М.,

при секретареві судового засідання - Молчановій О.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: стягнути з Східної ОСОБА_4 у Харківській області на свою користь 173325,17грн., з яких: середній заробіток за час відсторонення її від посади в період з 03.06.2013 року до 01.06.2017 року у сумі 151838,40 грн. та сум середньомісячної заробітної плати до дня фактичного розрахунку; матеріальну компенсацію за невикористані відпустки у сумі 14812,85 грн.; 10000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що розрахунок заробітної плати зроблено в порушення вимог Постанови КМУ від 06.04.2016р. №292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2006 році», пунктом 1 якої встановлено, що мінімальний розмір посадового окладу за групою оплати праці 9 у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, становить з 1 травня 2016 р. - 1723 гривні. Працівниками ОДПІ визначений посадовий оклад у сумі 1202грн. за період з травня 2016- по травень 2017 роках, повинна бути визначена сума 1723грн. Постанова КМУ від 08.02.1995р. за №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» не застосовується для обчислення середньої заробітної плати за час відсторонення від посади, так як ст.1 Постанови визначений виключний порядок її застосування. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Позивач зазначила, що їй не було нараховано при звільнені та не виплачена грошова компенсація за не використані відпустки за період 2013-2016 роки.

Представником відповідача надані заперечення на адміністративний позов, в яких відповідач вважає позов необґрунтованим та безпідставним, зазначивши, що проти позову заперечує та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач зазначив, що середня заробітна плата ОСОБА_3 за період відсторонення від посади розраховується відповідно Постанови КМУ від 08.02.1995р. № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати». Середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку № 100 (у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Оскільки у ОСОБА_3 протягом листопада 2012р.-лютого 2013 р. не було робочих днів, а відповідно і виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, розрахунок середньої заробітної плати проводиться із посадового окладу станом на 06.03.2013р.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засідання підтримав доводи, викладені в наданих запереченнях на позов, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений відповідно до норм процесуального законодавства.

Враховуючи положення ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглядати справу без участі третьої особи.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що наказом №255-о від 31.12.1997 р. ОСОБА_3 була призначена на посаду державного податкового інспектора відділу організації документальних перевірок юридичних осіб ДПІ у Червонозаводському районі м.Харкова.

Під час досудового слідства по кримінальній справі відносно позивача за ч.3 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України, постановою старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 08.08.2012 року було обрано додатковий захід про відсторонення позивача від займаної посади.

Наказом начальника Східної ОДПІ за №46-о від 06.03.2013р. ОСОБА_3 була відсторонена від посади, на підставі звернення постанови слідчого Генеральної прокуратури України за наслідками розгляду кримінального провадження відносно неї.

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.10.2015р. по справі №2012/7490/2012 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 367 КК України в редакції Закону, що діяла до 03.06.2014 року, закрито за відсутністю складу злочину, у звязку з декриміналізацією. ОСОБА_3 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, і по суду виправдано. Обраний під-час досудового слідства ОСОБА_3 запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, скасовано. Захід у вигляді відсторонення ОСОБА_3 від посади, застосований постановою старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 від 08.08.2012 року, скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.04.2017 року по справі №2012/7490/2012 апеляції прокурора відділу забезпечення державного обвинувачення у регіоні прокуратури Харківської області та підсудної задоволено частково. Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_3 в частині закриття кримінальної справи за ч. 1 ст. 367 КК України за відсутністю складу злочину, у звязку з декриміналізацією, скасовано. Кримінальну справу щодо ОСОБА_3 в цій частині закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України за відсутністю в її діянні складу злочину. У решті вирок залишено без змін.

Позивач звернулась з заявою від 26.04.2017 р. до начальника Головного управління ДФС у Харківській області про поновлення її на посаді, яку вона займала під час відсторонення від неї.

Наказом начальника Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області за №120-о від 12.05.2017 р. на виконання вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.10.2015 р. та ухвали апеляційного суду Харківської області від 11.04.2017 р. по справі №2012/7490/2012 наказ від 06.03.2013 р. №46-о «Про відсторонення від посади ОСОБА_3А.» було скасовано та ОСОБА_3 з 12.05.2017 р. була допущена до роботи.

У звязку з тим, що посада головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю у Східній ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області була відсутня, ОСОБА_3 було подано заяву до Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області про прийняття її на вільну посаду головного державного інспектору відділу організації роботи ЦОП та надавання адміністративних послуг в організації розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації управляння обслуговування платників Східної ОДПІ.

Також, 12.05.2017р. позивач була попереджена про звільнення її з посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю.

Наказом Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області №124-о від 15.05.2017р. ОСОБА_3 була звільнена з посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового контролю.

Східна ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області надала відповідь №4495/10/20-38-05-44 від 19.05.2017 року на адвокатський запит від 15.05.2017 року, в якій зазначила, що загальна сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_6 за час відсторонення від посади за період з 06.03.2013р. по 11.05.2017р. повинна складати 62804,50грн., сума заробітної плати до виплати 49929,58 грн.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно ст.50 Закон № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обовязків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Статтею 72 Закону № 889-VIII встановлено наступне:

1. На час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обовязків.

2. Невиконання або неналежне виконання посадових обовязків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обовязків. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обовязків приймається відповідно керівником державної служби або субєктом призначення.

3. Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обовязків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.

4. У разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обовязків в установленому порядку.

5. Під час відсторонення від виконання посадових обовязків державний службовець зобовязаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

6. Відсторонення державного службовця від виконання посадових обовязків у разі вчинення ним корупційного правопорушення здійснюється відповідно до Закону України "Про запобігання корупції".

Відповідно до пп.1 п.1 ст.87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зробив розрахунок загальної суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_6 за час відсторонення від посади за період з 06.03.2013р. по 11.05.2017р. на підставі Постанова КМУ від 08.02.1995р. за №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати».

Так статтею 1 вищевказаної Постанови визначений виключний порядок її застосування, у звязку із чим вона не застосовується для обчислення середньої заробітної плати за час відсторонення працівника від посади.

Суд зазначає, що відповідачем зроблено розрахунок в порушення вимог Постанови КМУ від 06.04.2016р. №292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2006 році», пунктом 1 встановлено, що мінімальний розмір посадового окладу за групою оплати праці 9 у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, становить з 1 травня 2016 р. - 1723 грн.

Відповідачем визначений посадовий оклад у сумі 1202 грн. за період з травня 2016- по травень 2017 роках, проте повинна бути визначена сума 1723 грн.

Відповідно до Додатку №1 Постанови КМУ від 06.04.2016р. №292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2006 році», визначена сума мінімального посадового окладу головного спеціаліста державного органу в розмірі 2585 грн., чого не було враховано відповідачем при розрахунку.

Відповідно до Додатку №2 Постанови КМУ від 06.04.2016р. №292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2006 році», визначена сума надбавки до посадового окладу за рангами.

Позивач з 16 листопаду 2007 року має «перший ранг» державного службовця, наказ №98-0 від 16.11.2007р. ДПІ Червонозаводського району м. Харкова, що у на сторінках 44-45 моєї Трудової книжки.

Відповідно до Постанови КМУ від 06.04.2016р. №292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2006 році» позивач до посадового окладу повинна була щомісяця отримувати надбавку у сумі 1000 грн., кожного місяця, що не було враховано при розрахунках відповідачем загальної суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_6 за час відсторонення від посади за період з 06.03.2013 р. по 11.05.2017 р.

Також не були враховані при розрахунку доплати за високі досягнення, які розраховуються відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Відповідачем не були враховані при розрахунку доплати за вислугу років які розрахуються осягнення відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 року № 1049 "Про надбавки за вислугу років для працівників органів виконавчої влади та інших державних органів».

З урахуванням вищевказаних обставин суд приходить до висновку, що позивачу повинні бути нарахований та сплачений середній заробіток за час відсторонення від посади в період з 03.06.2013 року до 01.06.2017 року у сумі 151838,40 гривень у сумі 151838,40 грн.

Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.2 ст. 116 КЗпП України встановлено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Проте, суму яку було визначено самостійно відповідачем у відповіді за №4495/10/20-38-05-44 від 19.05.2017 р. загальна сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_6 за час відсторонення від посади за період з 06.03.2013 р. по 11.05.2017 р. повинна була скласти 62804,50 грн. до виплати 49929,58 грн., позивачу не була сплачена під час звільнення з посади 15.05.2017 р.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Східної ОСОБА_4 у Харківській області на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час відсторонення її від посади в період з 03.06.2013 року до 01.06.2017 року у сумі 151838,40 грн., підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Східної ОСОБА_4 у Харківській області на користь ОСОБА_3 матеріальної компенсації за невикористані відпустки у сумі 14812,85 грн., суд зазначає наступне.

Статтями 3, 3-1, 8,11,12,21 Закону України «Про оплату праці» № 108/95 від 24.03.95 р. передбачено гарантії держави гарантованої оплаті праці шляхом встановлення мінімального розміру заробітної плати, оплати щорічних відпусток, службових відряджень, підвищення кваліфікації та інше. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно частин 1 та 10 статті 6 цього Закону щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Статтею 9 Закону України «Про відпустки» передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно статті 82 Кодексу законів про працю України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються зокрема: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 була звільнена з посади 15 травня 2017 року наказом Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 15.05.2017 № 124-0 «Про звільнення ОСОБА_7».

Позивач є інвалідом ІІ групи, тривалість її відпустки не має бути менш ніж 30 робочих днів, відповідно до п.7 ст.6 Закону України «Про відпустки».

З матеріалів справи вбачається, що за період з 06 березня 2013 року по 15 травня 2017 року ОСОБА_7 не використано 98 календарних днів основної щорічної відпустки та 71 календарний день додаткової відпустки державного службовця. Середньоденна заробітна плата за період з травня 2016 року по квітень 2017 року ( 12 місяців, що передують місяцю звільнення ) для оплати компенсації за невикористані відпустки складає 87,65 грн.

Загальна сума нарахованої компенсації за невикористані відпустки, за 98 календарних днів основної щорічної відпустки та 71 календарний день додаткової відпустки державного службовця, ОСОБА_7 за період з 06.03.2013р. по 15.05.2017р. складає 14812,85 грн. ( 169 календарних днів * 87,65 грн.), що підтверджується розрахунком наданим до суду відповідачем та не заперечувалось позивачем.

Суд зазначає, що оскільки відповідачем не було сплачено позивачу матеріальну компенсацію за невикористані відпустки у сумі 14812,85 грн., то дані кошти повинні бути стягнуті примусово зі Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на користь ОСОБА_3.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Східної ОСОБА_4 у Харківській області на користь ОСОБА_3 матеріальної компенсації за невикористані відпустки у сумі 14812,85 грн., підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Східної ОСОБА_4 у Харківській області на користь на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 128, 160-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути зі Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (код 39858581; юридична адреса: 61001, м. Харків, вул. Б.Хмельницького, буд. 17) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, 61093) середній заробіток за час відсторонення від посади в період з 03.06.2013 року до 01.06.2017 року у сумі 151838,40 гривень (сто п'ятдесят одна тисяча вісімсот тридцять вісім гривень 40 копійок) та матеріальної компенсації за невикористані відпустки у сумі 14812,85 гривень (чотирнадцять тисяч вісімсот дванадцять гривень, 85 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 31 серпня 2017 року.

Суддя Шляхова О.М.