Справа № 813/1697/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року справа № 813/1697/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - Дмитрук Т.В., Жигайло О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного офісу Держаудитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Західного офісу Держаудитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що обов'язок роботодавця чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату. При цьому роботодавець є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому усі наявні вакансії, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. У постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 Верховний Суд України роз'яснив, що, «оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення». Посада провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області (01.09.2016), а в подальшому - головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області (27.10.2016) відповідачем не запропоновано усіх вакантних посад, а запропонована посада не є рівнозначною раніше займаній посаді, що є неналежним виконанням вимог Кодексу законів про працю України та закону України «Про державну службу». Відповідачем не було враховано обставини, передбачені ч.2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, які надають позивачу переважне право на залишення на роботі. Крім того, за сумлінну працю, добросовісне виконання службових обов'язків, високий професіоналізм та з нагоди 20-ї річниці Конституції України (2016 рік) позивача нагороджено почесною грамотою Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Дисциплінарні стягнення упродовж всього періоду роботи до позивача не застосовувалися.

Позивач та його представник у судових засіданнях позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, мотивуючи тим, що порушення ст. 42 КЗпП щодо неврахування переважного права на залишення на посаді, про що зазначає позивач, може мати місце виключно у разі звільнення працівника, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників. Оскільки, протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби, що пов'язана з реорганізацією, скороченням чисельності та штату працівників, заяв про звільнення або про переведення від ОСОБА_1 не надходило, вона відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» вважається такою, шо погодилась на переведення. У зв'язку з чим, відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 28.11.2016 № 114-0 ОСОБА_1 з 28.11.2016 було переведено на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час перебування у відпустці для догляду за дитиною ОСОБА_5 до дня фактичного його виходу на роботу, як таку, що погодилась на продовження проходження державної служби. Відповідачем вжито всіх необхідних заходів щодо працевлаштування ОСОБА_1 в структурі Західного офісу Держаудитслужби. Пропонування ОСОБА_1 всіх вакантних посад, які існували в структурі Західного офісу Держаудитслужби станом на 01.09.2016 року було неможливим, оскільки після створення Західного офісу Держаудитслужби проводилось одночасне переведення більшості працівників Держфінінспекцій. які було приєднано до Західного офісу Держаудитслужби. Пропонування працівникам всіх вакантних посад на вибір могло призвести до отримання згоди на переведення на одну посаду декількох працівників та виникнення спірних ситуацій в майбутньому. Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о головному державному аудитору відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки на 30 календарних днів з 01 по 31 березня 2017 року та відповідно до п. 2 даного наказу звільнено ОСОБА_1 з займаної посади, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП. Вважає, що при припиненні державної служби та звільненні ОСОБА_1 посадовими особами Західного офісу Держаудитслужби дотримано всіх вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», а вимоги щодо скасування вищезазначеного наказу є необгрунтованими та безпідставними.

Заслухавши доводи представників сторін та третьої особи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» утворено юридичні особи публічного права - міжрегіональні територіальні органи Державної аудиторської служби України.

Реорганізація територіальних органів Держфінінспекції здійснювалась шляхом їх приєднання до відповідних міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 2 до постанови №266.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 19.08.2016 №1 «Про введення в дію структури та штатного розпису Західного офісу Держаудитслужби» утворено Західний офіс Держаудитслужби, введено в дію структуру та його штатний розпис, в тому числі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, яке повинно було складатися з 15 структурних підрозділів із штатною чисельністю 85 од.

Держфінінспекцію в Івано-Франківській області було реорганізовано шляхом приєднання до Західного офісу Держаудитслужби, в структурі якого утворено територіальний підрозділ без статусу юридичної особи - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області і скорочено 60 од. чисельності працівників.

Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 22.02.2017 № 38 «Про введення в дію структури та штатного розпису Західного офісу Держаудитслужби» Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області повинно складатися з 14 структурних підрозділів із штатною чисельністю 80 од., тобто скорочено чисельність працівників ще на 5 од.

У зв'язку з реорганізацією Держфінінспекції в Івано-Франківській області шляхом приєднання до Західного офісу Державної аудиторської служби України, яка проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» від 06.04.2016 № 266, наказу Державної фінансової інспекції України «Про проведення реорганізації держфінінспекцій в областях та місті Києві» від 16.05.2016 № 94 працівників Держфінінспекції в Івано- Франківській області відповідно до ст. 41, 43, 83, 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-УІІІ, ст. 32, 36, 40, 49-2 КЗпП було повідомлено про зміну істотних умов державної служби, що пов'язана з реорганізацією, скороченням чисельності та штату працівників.

ОСОБА_1 01.09.2016 повідомлено про зміну істотних умов державної служби, що пов'язана з реорганізацією, скороченням чисельності та штату працівників та одночасно запропоновано посаду провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області.

У зв'язку із введенням в дію переліку змін до штатного розпису Західного офісу Держаудитслужби, затверджених наказом Західного офісу Держаудитслужби від 07.11.2016 № 7 ОСОБА_1 27.10.2016 року запропоновано переведення на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_5 до дня фактичного його виходу на роботу, яка відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» є рівнозначною займаній посаді ОСОБА_1 в Держфінінспекції в Івано-Франківській області.

28.11.2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про переведення ОСОБА_1» № 114-0 було переведено на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час перебування у відпустці для догляду за дитиною ОСОБА_5 до дня фактичного його виходу на роботу.

ОСОБА_5 15 лютого 2017 року звернувся до Західного офісу Держаудитслужби із заявою відповідно до якої повідомив про готовність приступити до виконання службових обов'язків на посаді головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області з 06.03.2017 року (у зв'язку із закінченням відпустки для догляду за дитиною).

Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 16.02.2017 №47-о «Про приступання до обов'язків ОСОБА_6» ОСОБА_6 приступив до виконання своїх службових обов'язків.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о головному державному аудитору відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки на 30 календарних днів з 01 по 31 березня 2017 року та відповідно до п. 2 даного наказу звільнено ОСОБА_1 з займаної посади, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо пропонування позивачу посади провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології користування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області і в подальшому - головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області та Наказ Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о ОСОБА_1 оскаржила їх до суду.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України) та Законом України "Про державну службу".

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» утворено юридичні особи публічного права - міжрегіональні територіальні органи Державної аудиторської служби України та реорганізовано територіальні органів Держфінінспекції шляхом їх приєднання до відповідних міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби.

У зв'язку з реорганізацією Держфінінспекції в Івано-Франківській області шляхом приєднання до Західного офісу Державної аудиторської служби України, яка проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» від 06.04.2016 № 266, наказу Державної фінансової інспекції України «Про проведення реорганізації держфінінспекцій в областях та місті Києві» від 16.05.2016 № 94 ОСОБА_1 01.09.2016 повідомлено про зміну істотних умов державної служби, що пов'язана з реорганізацією, скороченням чисельності та штату працівників та одночасно запропоновано посаду провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області.

У зв'язку із введенням в дію переліку змін до штатного розпису Західного офісу Держаудитслужби, затверджених наказом Західного офісу Держаудитслужби від 07.11.2016 № 7 ОСОБА_1 27.10.2016 року запропоновано переведення на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_5 до дня фактичного його виходу на роботу, яка відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» є рівнозначною займаній посаді ОСОБА_1 в Держфінінспекції в Івано-Франківській області.

Оскільки, заяви від позивача про переведення її на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області 28.11.2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про переведення ОСОБА_1» №114-0 було переведено на посаду головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час перебування у відпустці для догляду за дитиною ОСОБА_5 до дня фактичного його виходу на роботу.

З 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, виконувала свої функціональні обов'язки та отримувала заробітну плату, що тим самим підтверджує той факт, що позивач погодилася на вказану посаду. Вказане підтверджується документами і поясненнями сторін.

Суд наголошує, що наказ на час розгляду справи в суді наказ Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області від 28.11.2016 року №114-0 «Про переведення ОСОБА_1» не оскаржувався, не був скасований та не був визнаний протиправним.

При цьому суд зазначає, що наслідком дій відповідача щодо пропонування позивачу посади провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології користування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області і в подальшому - головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області став наказ Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області від 28.11.2016 року №114-0 «Про переведення ОСОБА_1».

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що під час реорганізації Західний офіс Держаудитслужби дотримувався норм чинного законодавства при скороченні працівників з метою недопущення порушення їх прав і гарантій при вивільненні передбачених трудовим законодавством.

Разом з тим рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Якщо між сторонами виник спір про правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо пропонування посад позивачу, які є наслідком прийняття наказу Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області від 28.11.2016 року №114-0 «Про переведення ОСОБА_1», позивач має право заявити вимогу про визнання рішень суб'єкта владних повноважень протиправними, скасувати такі рішення та змусити його до виконання закону.

За таких обставин вимога позивача про визнання протиправними дії відповідача щодо пропонування позивачу посади провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології користування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області і в подальшому - головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області не є правильним способом захисту прав позивача.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о головному державному аудитору відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки на 30 календарних днів з 01 по 31 березня 2017 року та відповідно до п. 2 даного наказу звільнено ОСОБА_1 з займаної посади, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП.

Підставою для прийняття спірного наказу слугувала заява ОСОБА_5 від 15 лютого 2017 року про приступання до виконання службових обов'язків з 06.03.2017 року та наказ Західного офісу Держаудитслужби від 16.02.2017 №47-о «Про приступання до обов'язків ОСОБА_5».

Згідно з пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частиною 1 статті 391 Кодексу законів про працю України передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Судом встановлено, що підставою для прийняття спірного наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о стало закінчення дії строку трудового договору, оскільки позивач займала декретну посаду та відповідно при виході основного працівника (ОСОБА_5) з відпустки по догляду за дитиною мала звільнити займану посаду.

Одним із різновидів строкового трудового договору є виконання роботи на посаді працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Строк такого договору закінчується із виходом на роботу основного працівника.

Отже, вихід на роботу основного працівника є безумовною та достатньою підставою звільнення працівника, який виконував роботу на час його відсутності, в даному випадку - перебування у відпустці по догляду за дитиною.

При цьому ні Кодексом законів про працю України, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено обов'язку роботодавця працевлаштувати особу в такому випадку на іншій посаді.

Тому суд не бере до уваги доводи позивача про те, що за наявності вакансій в Західному офісі Держаудитслужби їй не було запропоновано іншої посади. Також безпідставним є твердження ОСОБА_1 про порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП щодо неврахування переважного права на залишення на посаді, оскільки позивача звільнено у зв'язку з виходом на роботу основного працівника.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 10 вересня 2008 року № 6-9644св08 та ухвалі від 10 лютого 2010 року № 6-22056св09.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Означене свідчить про те, що обов'язковою умовою відшкодування є реальна наявність моральної шкоди та вина певної особи чи державного органу у її завданні.

Згідно з статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач заподіяння їй моральної шкоди обгрунтовує тим, що завдана моральна шкода полягає у моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок порушення трудових прав та заподіяння шкоди її здоров'ю. Тривалий час ОСОБА_1 проходила лікування, що було викликано негативними психологічними переживаннями після незаконних дій відповідача. Зазначає, що відчуття підсилюються тим морально-травмуючим фактором, що внаслідок дій відповідача позивач залишились без засобів для існування, а також у неї виникли труднощі з оплатою за навчання доньки ОСОБА_7, яка навчається у Чернівецькому національному університеті ім. Юрія Федьковича.

Однак, ці доводи суд не бере до уваги, оскільки ці причини не доводять причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача, позивачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження заподіяння ОСОБА_1 відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення внаслідок цього стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень, та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 60 000 грн.

Крім того, враховуючи також, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та визнання протиправним і скасування наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о суд не вбачає законодавчо передбачених підстав для задоволення позову ОСОБА_1 даній частині позовних вимог.

Ст.19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії) : 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наслідками розгляду справи суд вважає, що підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо пропонування позивачу посади провідного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі, екології користування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області і в подальшому - головного державного аудитора відділу контролю в аграрній галузі та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області та визнання протиправним і скасування наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1» від 22.02.2017 № 51-о.

Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, судові витрати у формі судового збору, з відповідача не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.09.2017.

Суддя Р.М. Брильовський