Справа № 408/2519/17-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Цимбал Ю.Ю.
Суддя-доповідач - Гайдар А.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року справа №408/2519/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Гайдара А.В., суддів Василенко Л.А., Ханової Р.Ф.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 07 липня 2017 року у справі № 408/2519/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі УСЗН, управління, відповідач), в якому просила:

визнати протиправними дії щодо відмови управління у призначенні і виплаті допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

рішення управління від 11.05.2017 року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати неправомірним і скасувати;

зобов'язати управління призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

винести окрему ухвалу про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника управління Захарова В.І. за регулярні порушення ч.2 ст. 19 Конституції України;

стягнути з управління на її користь судовий збір. (арк.справи 2,3)

Ухвалою суду від 07 липня 2017 року у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено. (арк.справи 36)

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 07 липня 2017 року зазначений позов ОСОБА_2 задоволений, а саме:

визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 11 травня 2017 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано неправомірним і скасовано.

зобов'язано Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) гривень. (арк.справи 37-39)

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних допомоги при народженні дитини. (арк.справи 54-63)

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганську Луганської області, народилася дитина - ОСОБА_3, що вбачається із Свідоцтва про народження, актовий запис № 279, виданого Біловодським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 20 жовтня 2016 року. (арк.справи 4-11)

З 06 квітня 2017 року позивач, разом з сином ОСОБА_3 зареєстровані Управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, як внутрішньо переміщені особи за фактичною адресою місця їх проживання/перебування: АДРЕСА_1. (арк.справи 12)

ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про призначення їй допомоги при народженні дитини.

Протоколом № 47 від 11 травня 2017 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на підставі п. 12 «Порядку призначення/відновлення/ соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», затвердженого Постановою КМУ № 365 від 08 червня 2016 року відмовлено позивачу у призначенні державної соціальної допомоги при народженні дитини, оскільки вона згідно акту обстеження матеріально-побутових умов не мешкає за місцем фактичного проживання, про що позивач сповіщена повідомленням від 23 травня 2017 року. (арк.справи 26-31)

Рішенням № 235 від 11 травня 2017 року скасовано дію довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_2 та внесено відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. (арк.справи 32)

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо відмови в призначенні соціальної допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно за ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі Закон).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно за ч.1 ст.1 Закону громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.10 Закону), з урахуванням умов, визначених у ст.11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами ст.11 Закону для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04.02.2009 року).

Колегією суддів встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_3, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа з заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини.

Позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Між тим, право на соціальний захист рівною мірою гарантовано і забезпечене всім громадянам України.

Так, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Згідно за ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов' язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_2 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Крім того, позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на призначення та отримання допомоги при народженні дитини.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Відповідач при відмові у призначенні спірної допомоги керувався п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, яким передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на це колегія суддів вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання спірної допомоги, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача.

Як вбачається з рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини від 11 травня 2017 року, відповідач при відмові керувався п. 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо правомірності прийнятого рішення та зазначає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в призначенні (поновленні) виплат державної допомоги при народженні дитини.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, щодо визнання неправомірним та скасування рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки наявність цього рішення є перешкодою для виплати спірної допомоги.

Зазначений спосіб судового захисту узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України та дискреційними функціями відповідача.

На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.195, ст. 197 ч.1 п.2, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст.212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 07 липня 2017 року у справі № 408/2519/17 - залишити без задоволення.

Постанову Біловодського районного суду Луганської області від 07 липня 2017 року у справі № 408/2519/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий А.В.Гайдар

Судді Л.А. Василенко

Р.Ф. Ханова