Справа № 823/1027/17
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року справа № 823/1027/17 м. Черкаси

11 год. 20 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Цаплі І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, треті особи - ОСОБА_1, ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

03.07.2017 до Черкаського окружного адміністративного суду звернулося ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (далі - позивач) з адміністративним позовом до Золотоніського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить звільнити з під арешту та зняти заборону на відчуження будинку № 166, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Баха, накладений постановою відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9235118 від 20.10.2008.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно накладено арешт на будинок № 166, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Баха, та яка є предметом іпотеки, оскільки, в даному випадку, переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок даного майна має саме ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", якому ПАТ "Сведбанк" відповідно до договору факторингу № 15 передало свої права та вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору № 2301/0207/88-767 від 07.02.2007.

Відповідач та треті особи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи в судове засідання не з'явились, заперечення проти позову не надали, явку своїх представників не забезпечили, а тому суд вирішив провести розгляд справи за їхньої відсутності.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 08 лютого 2007 року між акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_2, який є майновим поручителем за виконання ОСОБА_1 зобов'язань, передбачених кредитним договором №2301/0207/88-767 від 07 лютого 2007 року, укладено іпотечний договір №2301/0207/88-767-Z-2, за яким на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належний йому на праві власності будинок № 166, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Баха (предмет іпотеки).

28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством "Сведбанк", яке виступає правонаступником відкритого акціонерного товариства "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку "ТАС-Комерцбанк" (Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Фактор) укладено договір факторингу №15, за яким Банк відповідно до умов даного Договору відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

Згідно витягу з Реєстру заборгованості боржників №1-Б від 28.11.2012, Банк відступає Фактору право вимоги заборгованості до Боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №2301/0207/88-767 від 07.02.2007 на суму 104944,03 доларів США.

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012, укладеного між публічним акціонерним товариством "Сведбанк", яке виступає правонаступником відкритого акціонерного товариства "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку "ТАС-Комерцбанк" (Первісний Іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Новий Іпотекодержатель), Сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28.11.2012 №15, укладеного між Сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором.

Згідно витягу Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28.11.2012 Новому Іпотекодержателю передано право вимоги за іпотечним договором з ОСОБА_1 за договором від 07.02.2007.

10.02.2017 позивач, звернувшись до нотаріуса, дізнався про те, що на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 08.02.2007 №2301/0207/88-767-Z-2, накладений арешт на підставі постанови ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9235118 від 20.10.2008. На підтвердження вказаної обставини позивач надав до суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80068372 від 10.02.2017.

Посилаючись на те, що накладення арешту на іпотечне майно порушує його права, як іпотекодержателя, ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" звернулось до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

За положеннями статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV "Про іпотеку" (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону № 898-IV).

За змістом частини шостої статті 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606).

Відповідно до статті 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно з абз. 6 ч. 3 ст. 5 Закону №606 (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону №606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

Згідно зі ст. 52 Закону №606 стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 55 Закону №606 арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Отже, норми законодавства України покладали на державного виконавця обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення. Положення ст. 52 Закону № 606 надають державному виконавцю право накладати арешт на все майно боржника без виключень, в т.ч. і на те, що перебуває в іпотеці.

Враховуючи вищезазначені норми Закону № 606, суд приходить до висновку, що рішення про накладення арешту, зокрема в частині накладення арешту на іпотечне майно, а саме: будинок № 166, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Баха, є правомірним та прийнятим на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Більш того, станом на час винесення державним виконавцем постанови від 20.10.2008 про арешт майна боржника №9235118, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки, як зазначалось вище, ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" договір факторингу № 15 з ПАТ "Сведбанк" уклало 28.11.2012, тобто набагато пізніше після винесення державним виконавцем постанови від 20.10.2008.

Таким чином, у задоволенні вимог позивача, а саме: звільнити з під арешту та зняти заборону на відчуження будинку № 166, що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Баха, накладений постановою відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління юстиції № 9235118 від 20.10.2008, суд відмовляє у зв'язку із необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлено 04.09.2017