Справа № 500/859/17
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/859/17
Провадження № 2-а/500/64/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря Хачатрян А.Т.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, про спростування недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2017 року позивач звернувся до суду з позивними вимогами, якими просить: визнати недостовірною інформацію, викладену КП «Ізмаїльське МБТІ» у листі №123 від 31.01.2017 року, а саме: «Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р. власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна №63 в м. Ізмаїлі був ОСОБА_5 (1/1 частка), який складався з літ. А житловий будинок, літ. Б літня кухня, літ. В вбиральна та №№1-8 надвірні споруди»; визнати недостовірною інформацію, викладену КП «Ізмаїльське МБТІ» у листі №1566 від 16.10.2015 року, а саме: «Згідно інформаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ», власником житлового будинку з надвірними спорудами в м. Ізмаїлі по вул.Шишкіна, №63 є ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду 21.01.2008р. Зазначений житловий будинок побудований у 1965 році є завершений будівництвом… не належить до самочинного будівництва»; зобовязати КП «Ізмаїльське МБТІ» спростувати недостовірну інформацію, викладену у листі №123 від 31.01.2017р., листі №1566 від 16.10.2015р. у той же самий спосіб, яким вона доведена заявником.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.10.2015р. КП «Ізмаїльське МБТІ» видало довідку №1566 ОСОБА_4 за її запитом недостовірну інформацію. Так, у вказаній довідці зазначено, що згідно інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна, №63 в м. Ізмаїл є ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 21.01.2008р.; зазначений будинок побудований у 1965р., є завершеним будівництвом, не належить до самочинного будівництва. Саме ця інформація була надана суду та на підставі цієї інформації Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області 19.11.2016р. по справі №500/4731/15-ц прийняв рішення, яким визнав за ОСОБА_6, право власності на спадкове майно - житловий будинок № 63 з надвірними спорудами по вул. Шишкіна в м. Ізмаїл Одеської області, що відкрилось 04.01.2012 р. після смерті ОСОБА_7. Вважає, що цим рішенням порушені його права. 23.01.2017р. він звернувся до КП «Ізмаїльське МБТІ» з приводу спростування недостовірної інформації. 31.01.2017р. КП «Ізмаїльське МБТІ» листом відмовилось спростувати недостовірну інформацію, в якому зазначило, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р. власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна, №63 в м.Ізмаїлі, який складався з літ. А житловий будинок, літ. Б літня кухня, літ. В вбиральня та №№1-8 надвірні споруди, був ОСОБА_5 (1/1 частка). Зазначені у довідках відомості не відповідають дійсності, з огляду на те, що ОСОБА_7 не був власником вказаного будинку, так як рішення суду не було зареєстроване, а отже право власності не виникло. Крім того, будинок не був завершений будівництвом у 1965 році, та був добудований пізніше. Позивач вважає, що має підстави спростувати недостовірну інформацію, оскільки він є спадкоємцем другої черги після смерті рідної сестри ОСОБА_8 та вважає себе теж власником частини вказаного житлового будинку, з огляду на те, що він фінансово приймав участь у його будівництві. Таким чином, позивач вважає, що інформація про право власності на житловий будинок стосується і його і він теж є стороною і інформаційних відношеннях з приводу цього будинку. Крім того, наявний договір купівлі-продажу будинку від 1980р., за яким позивач є співвласником вказаного будинку.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити та зазначив, що ОСОБА_8 померла 19.09.2006р. і ОСОБА_3 є спадкоємцем другої черги, який строк прийняття спадщини пропустив. ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, навіть якщо він не зареєстрував своє право власності. За рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2008р., за яким ОСОБА_7 є власником житлового будинку по вул. Шишкіна, 63 в м. Ізмаїлі, надає йому право володіти та користуватися майном, але не розпоряджатися. Позивачем не зазначені, які саме його права порушені КП «Ізмаїльське МБТІ» та не надано жодних допустимих доказів такого порушення. Дії відповідача та викладена них інформація відповідає дійсності та тим документам, що наявні у матеріалах справи. Наданий представником позивача договір купівлі-продажу від 1980р. не посвідчений нотаріально та не може вважатися належним доказом.

У судовому засіданні 29.08.2017р. були допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, які знайомі із родиною ОСОБА_8, які зазначили, що ОСОБА_3 має право на 1/2 зазначеного будинку, з огляду на те, що він давав гроші на його будівництво, та надавав будівельні матеріали. Всі вважали його спадкоємцем долі у цьому будинку. Між позивачем та ОСОБА_8 були розподілені долі у будинку. ОСОБА_7 був поганим чоловіком та не допомагав будувати будинок. Меланія проживала разом із ОСОБА_7 біля 35 років. Свідок ОСОБА_10 наголосила, що в більшості будинок будував батько ОСОБА_11. Після того як ОСОБА_3 почав працювати, він почав надавати гроші та будівельні матеріали на будівництво дому. ОСОБА_12 організовував похорони ОСОБА_8

Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентарної справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 03.07.1970р. Старинська (яка в подальшому змінила прізвище на «Рощенко» у звязку із укладенням шлюбу) ОСОБА_11 купила 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю будівельних робіт на 43 %, по вул. Шишкіна, №59 в м. Ізмаїл. Вказаний договір наявний у інвентарній справі на зазначений будинок. У наступному №59 було перенумеровано у №63

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2008р. по справі №2-1279-2008 визнано в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок №63 по вул. Шишкіна в м. Ізмаїлі Одеської області, який складається з літ. А житловий будинок, Б літня кухня, В вбиральня, п. 1-8 надвірні споруди та припинено право власності на цей будинок за ОСОБА_8.

Вказане рішення на даний момент є чинним.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2015р. по справі №500/4731/15-ц визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно - житловий будинок № 63 з надвірними спорудами по вул. Шишкіна в м. Ізмаїл Одеської області, що відкрилось 04.01.2012 р. після смерті ОСОБА_7.

На даний момент вказане рішення набрало законної сили, є чинним, однак оскаржено позивачем в касаційному порядку.

Як зазначає представник позивача та не заперечує представник відповідача, в рамках розгляду справи №500/4731/15-ц суду було надано лист КП «Ізмаїльське МБТІ» від 16.10.2015 року, в якому зокрема визначено наступне: «Згідно інформаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ», власником житлового будинку з надвірними спорудами в м. Ізмаїлі по вул.Шишкіна, №63 є ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду 21.01.2008р. Зазначений житловий будинок побудований у 1965 році є завершений будівництвом… не належить до самочинного будівництва».

Не погоджуючись із змістом вказаного листа від 16.10.2015р., 23.01.2017р. ОСОБА_3 звернувся із заявою до КП «Ізмаїльське МБТІ» про спростування недостовірної інформації, яка викладена у листі №1566 від 16.10.2015р. в якому було зазначено, що згідно інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку з надвірними спорудами в м. Ізмаїл по вул. Шишкіна, №63 являється ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 21.01.2008р. та вказаний будинок побудований у 1965р. є завершеним будівництвом, не належить до самочинного будівництва.

Листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за № 123 від 31.01.2017р. ОСОБА_3 повідомлено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р. власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна, 63 в м. Ізмаїлі був ОСОБА_5 (1/1 частка), який складався з літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - вбиральня та №1-8 надвірні споруди. Навіс літ. «Д», сарай літ. «Г» та сарай літ. «Е» - деревяні, без фундаменту, вироблені з недовговічного матеріалу то вони не належать до самочинного будівництва. Станом на останню технічну інвентаризацію від 11.12.2015р. вищевказаний обєкт нерухомості складається з літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - вбиральня, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - навіс, літ. «Е» - сарай, №1-8 надвірні споруди.

Не погоджуючись з правомірністю та достовірністю наданої відповіді у листі від 31.01.2017р. та інформацією, викладеною у листі від 16.10.2015р., позивач звернувся до суду з вимогами визнати вказану інформацію недостовірною та зобовязання її спростувати.

Однак незважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Відповідно до п. 1 роз.І Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року (яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995р. № 56), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РР провадили БТІ виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

З 2002 року відповідно п.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 року №7/5, БТІ проводили реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, відповідач є розпорядником публічної інформації в розумінні ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо питань, що знаходились в компетенції БТІ

Згідно Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» БТІ з 01.01.2013 р. втратили право на реєстрацію права на нерухоме майно.

При цьому, припинення виконання делегованих повноважень у сфері реєстрації об'єктів нерухомого майна, права власності на них не є підставою для відмови у видачі відповідної інформації відповідно до законодавства її розпорядником. Аналогічні висновки викладені у листі Укрдержреєстру №962/15-12-6 від 01.02.2013 р.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, надання недостовірної або неповної інформації. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

На думку позивача, йому було надано недостовірну інформацію.

Що стосується оскарження відомостей, що викладені у листі відповідача від 16.10.2015р., то суд доходить до висновку, що таке оскарження з боку позивача не регулюється Законом України «Про доступ до публічної інформації», з огляду на те, що вказана відповідь надавалася іншій особі та жодним чином не стосується позивача. Він не є запитувачем вказаної інформації та відповідно не наділений повноваженнями щодо оскарження її достовірності до суду згідно приписів ст..23 зазначеного Закону.

Що ж стосується правовідносин, повязаних із відповіддю відповідача на адресу позивача від 31.01.2017р., то вони підпадають під дію Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Ухвалення законного і обґрунтованого рішення у відповідності з вимогами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає надання судом оцінку кожному доводу сторін на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження залучених до матеріалів справи доказів.

У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти Україна" (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення. Крім того, необхідно враховувати, що сторона представляє в суді різні доводи, а також відмінності у положеннях законодавства, традиціях, юридичних висновках, способах викладення та формулюваннях рішень суддів держав-учасниць.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у звязку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями субєкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Право на захист це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

Як встановлено судом, рішеннями Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2008р. по справі №2-1279-2008 та від 18.11.2015р. по справі №500/4731/15-ц не встановлювалися будь-які права та обовязки стосовно ОСОБА_3 Позивач не є спадкоємцем, що прийняв спадщину після ОСОБА_8 або ОСОБА_7, відсутні належні докази, що того, що вказаними рішеннями була визначена доля майна, що належить ОСОБА_3

Крім того, суд зазначає, що 15.09.2015р. представник позивача звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_13 із заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_8, а саме на земельну ділянку по вул. Шишкіна, №63 в м. Ізмаїл. Листом приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_13 відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що він пропустив строк, встановлений для прийняття спадщини, з поданих документів не має можливості встановити факт сумісного проживання разом з померлою та відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку по вул. Шишкіна, №63 в м. Ізмаїл. Згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 13.07.2015р. по справі № 500/673/15-ц ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_8 відмовити. Вказане рішення набрало законної сили.

Будь-які рішення суду про встановлення прав ОСОБА_3 на вказане майно відсутні.

Посилання представника позивача на те, що в суді розглядається справа стосовно визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна №63 в м.Ізмаїлі, та на те, що є певні докази в підтвердження того, що саме за рахунок позивача частково будувався зазначений будинок, жодним чином не свідчать про правомірність заявлених позовних вимог, порушення прав позивача зазначеними відповідями, та не стосуються предмету доказування в рамках даної адміністративної справи. Майнові посягання позивача на зазначений житловий будинок можуть бути реалізовані лише в рамках відповідної цивільної справи. Наданим суду доказам в підтвердження того, що за рахунок позивача частково будувався зазначений будинок, в даному випадку адміністративним судом не надається відповідна оцінка. Не свідчить про порушення прав позивача й не посвідчений та відсутній у матеріалах інвентарної справи, складений у простій письмовій формі договір від 03.03.1970р. про купівлю-продаж частини зазначеного будинку, за яким, за твердженнями позивача, виникло у позивача право власності на частину будинку.

Позивач оспорює інформацію, викладену КП «Ізмаїльське МБТІ» 31.01.2017 року у листі №123, у якому зазначено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р. власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна №63 в м. Ізмаїлі був ОСОБА_5 (1/1 частка), який складався з літ. А житловий будинок, літ. Б літня кухня, літ. В вбиральна та №№1-8 надвірні споруди; та інформацію, викладену КП «Ізмаїльське МБТІ» у листі від 16.10.2015 року, де зазначено, що згідно інформаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку з надвірними спорудами в м. Ізмаїлі по вул. Шишкіна, №63 є ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду 21.01.2008р. Зазначений житловий будинок побудований у 1965 році є завершений будівництвом… не належить до самочинного будівництва».

Суд зазначає, що такі правові акти як лист від 16.10.2017р. та від 31.01.2017р. може гіпотетично породжувати права й обовязки тільки у того субєкта, якому його адресовано та кого стосується, інформація, викладена у відповіді.

При цьому, як вбачається із зазначених відповідей, викладена у них інформація не породжує жодних прав та обовязків у позивача Таким чином, відсутність у заявника прав чи обовязків у звязку із виданням оскаржуваних листів не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. № 2138а15. Згідно з ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Підстави відступу від вказаної правової позиції відсутні.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 р. по справі № 826/9638/13-а. Крім того, в ухвалі від 16.10.2015 р. по справі №К/800/19498/15 Вищий адміністративний суд України зазначив, що відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, навіть якщо цей акт прийнятий з порушенням закону.

Крім того, як зазначено судом вище, позивач є неналежним субєктом оскарження щодо питань достовірності інформації, викладеної у листі від 16.10.2015р., в контексті вимог, встановлених Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, відповіді відповідача жодним чином не порушують та не можуть вплинути на права та обов'язки позивача за вищевикладених умов та рішення суду про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_3 не буде направлене на захист та відновлення прав позивача. Така відповідь, дії відповідача не мають жодних негативних наслідків для позивача.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Таким чином, враховуючи те, що на теперішній ОСОБА_3 не має зареєстрованого в законному порядку права власності на вищевказане спадкове майно, спростування інформації КП «Ізмаїльське МБТІ» жодним чином не вплине на права та обовязки ОСОБА_3 за вищевикладених умов. Отже обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, що виключає можливість задоволення даного адміністративного позову.

Лист від 16.10.2015р. є лише одним із доказів, що досліджувався під час розгляду справи №500/4731/15-ц, за результатами якого ухвалено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2015р. Крім того, із зазначеного рішення не вбачається, що воно було прийняте саме спираючись на вказаний лист МБТІ.

Незгода із рішенням суду від 18.11.2015р. по справі №500/4731/15-ц, яке на думку позивача було прийняте у звязку із дослідженням доказу, що містить недостовірну інформацію, може бути підставою для оскарження такого рішення в порядку, передбаченому процесуальним кодексом (що і було здійснено ОСОБА_3К.). Під час такого перегляду судового рішення й повинні бути досліджені подані докази та надана їм відповідна оцінка. Окреме оскарження такого доказу як лист МБТІ є неналежним способом захисту, що був обраний позивачем.

Крім того, суд наголошує на недоведені того, що у листі від 312.07.2017р. викладена будь-яка недостовірна інформація. У зазначеній відповіді, зокрема, викладено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р. власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна, №63 в м. Ізмаїлі, який складався з літ. А житловий будинок, літ. Б літня кухня, літ. В вбиральня та №№1-8 надвірні споруди, був ОСОБА_5. Як вбачається із наданої суду інвентарної справи на зазначений обєкт, в ній дійсно знаходиться рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2008р., згідно якого власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шишкіна, №63 в м. Ізмаїлі, який складається з літ. А житловий будинок, літ. Б літня кухня, літ. В вбиральня та №№1-8 надвірні споруди, визнано ОСОБА_7. Отже надаючи зазначену відповідь, відповідач не допустив жодної недостовірності у наданій інформації. Інші викладені у відповіді данні, позивач не оскаржує.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач у позовній заяві намагається ввести суд в оману, зазначаючи, що у листі від 31.07.2017р. викладено, що «зазначений житловий будинок побудований у 1965 році є завершений будівництвом… не належить до самочинного будівництва», з огляду на те, що така фраза відсутня у листі №123 від 31.01.2017р.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, про спростування недостовірної інформації відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 31.08.2017р.

Суддя: ОСОБА_14