Справа № 824/205/17-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/205/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

29 серпня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Чернівецької області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Державна казначейська служба України про визнання неправомірними рішень та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку та зобовязати нарахувати і виплатити їй вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік 29 років роботи на посаді судді апеляційного суду

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи, що призвело до невірного вирішення спору.

21 серпня 2017 року на адресу Вінницького апеляційного адміністративного суду надійшла заява позивача (апелянта) в якій вона просить здійснити розгляд даної справи без її участі та без участі її представника. Водночас, ОСОБА_2 зазначила, що вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважних представників в судове засідання не забезпечили.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обовязковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2, будучи суддею Апеляційного суду Чернівецької області, постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII "Про звільнення суддів" була звільнена з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Наказом Апеляційного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року №05-02/171-к ОСОБА_2 відраховано зі штату Апеляційного суду Чернівецької області 26 вересня 2016 року у звязку із поданням заяви про відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII Про звільнення суддів (а.с. 38).

26 вересня 2016 року позивач звернулась до в.о. голови Апеляційного суду Чернівецької області із заявою щодо виплатити вихідної допомоги у звязку із звільненням з посади судді Апеляційного суду Чернівецької області у відставку.

Листом від 04 жовтня 2016 року №01-91/с Апеляційний суд Чернівецької області повідомив позивача, що підстав для задоволення її заяви не вбачається, оскільки чинним на момент її звільнення Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено нарахування та виплата їй вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку (а.с. 12).

03 листопада 2016 року позивач звернулась із аналогічною заявою до Державної судової адміністрації України.

Листом від 18 листопада 2016 року №С1371-16-1504/16 Державна судова адміністрація України повідомила ОСОБА_2 про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги зазначивши при цьому, що на суддів, звільнених з посади постановами прийнятими Верховною Радою України до 30 вересня 2016 року, не поширюються норми Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Не погоджуючись з такими відмовами у виплаті одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на дату подання позивачем заяви про відставку, так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення її з посади судді (08.09.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено ст. 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги, у зв'язку із чим у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховною Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року №1515-VIII (далі - Закон №2453-VI), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Положеннями ч. 3 ст. 122 Закону № 2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України про звільнення з посади судді.

За приписами ч. 1 ст. 136 Закону № 2453-VI (в редакції чинній до 01.04.2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, Законом України від 27.03.2014 року № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено ст. 136 даного Закону, яка визначала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Колегія суддів зауважує, що рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неврахування судом першої інстанції, при винесені оскаржуваного рішення, тієї обставини, що право на вихід у відставку та виплату у зв'язку з цим одноразової вихідної допомоги позивач набув ще у 2007 році, тобто до прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", судова колегія зазначає, що положення ст. 136 Закону №2453-VI (в редакції, чинній до 01.04.2014) пов'язували виникнення права на вихідну допомогу саме з юридичним фактом виходу судді у відставку, а не з фактом набуття необхідного стажу, як про це вказує апелянт.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги ту обставину, що факт виходу позивача у відставку відбувся після виключення ст. 136 із Закону України № 2453-VI.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі про Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином колегія суддів зазначає, що виключення статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді та, відповідно, не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата набуття права на вихід у відставку, і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади, діяли норми Закону № 2453-VI, якими не передбачалась виплата вихідної допомоги, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі, відмовляючи в задоволенні заяви про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги при виході у відставку, не допустили порушення прав позивача.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що твердження апелянта про неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволенню, а постанова Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4