Справа № 815/3398/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3398/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мунтян А.А.

треті особи не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеської області, треті особи: Ларжанська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, садовий кооператив "Мелиоратор" про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання повторно розглянути клопотання,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеської області, треті особи: Ларжанська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області, садовий кооператив "Мелиоратор" в якому позивач просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області викладене в листі-відповіді №Р- 7843/0-4367/6-17 від 24 травня 2017 року про відмову у надані ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0,075 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеській області (за межами населеного пункту);

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 20.04.2017року та надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, для ведення садівництва, орієнтованою площею 0, 075га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладене в листі - відповіді № Р-7843/0- 4367/6-17 від 24 травня 2017 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту) підлягає скасуванню із зобовязанням відповідача повторно розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту), оскільки під час його прийняття не враховані всі обставини, що мають значення для прийняття рішення.

Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечував. Надав суду письмові заперечення (а/с. 43-49) в яких зокрема зазначив, що наявність чинного державного акту на право користування землею (серія НОМЕР_1), виданого садовому товариству «Мелиоратор» та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 12-10-1 від 1990 року, позбавляє Головне управління забезпечити відповідну охорону земель та права передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту фізичним та юридичним особам у власність чи у користування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

На підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської районної ради народних депутатів № 307 від 22.12.1989 р. році садовому товариству «Мелиоратор» виданий акт на право користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право користування землею за № 12-10-1 у 1990 році.

Згідно витягу з протоколу № 14 від 17 вересня 2011 року засідання правління садового кооперативу «Мелиоратор», ОСОБА_1 прийнята в члени садового кооперативу «Мелиоратор», якій надана в користування земельна ділянка № 91 орієнтовною площею 0,06 га, для ведення садівництва, із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Згідно витягу з протоколу позачергових загальних зборів членів садового кооперативу «Мелиоратор» № 9 від 25.02.2017року члену садового кооперативу «Мелиоратор» - ОСОБА_1 надана згода на вилучення земельної ділянки № 91 з земель загального користування садового кооперативу «Мелиоратор» для оформлення її в приватну власність.

На замовлення ОСОБА_1виготовлено експлікацію земельної ділянки; отримано відомості з документації землеустрою, що включена до Державного фонду документації із землеустрою із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення садівництва від 23.03.2017 року № 34-15-0.183-9/186-17, видані відділом Держземагенства у Ізмаїльському районі Одеської області .

20 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (реєстраційний номер № Р-7843/0/5-17 від 20.04.2017) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безкоштовно у власність для ведення садівництва орієнтованою площею 0,0750 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту).

За результатом розгляду клопотання та наданих до нього матеріалів листом від 24.05.2017 № 3/0-4376/6-17 Головним управлінням була надана відповідь, в якій зазначено наступне.

За нормою ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно інформації, наявної у Головному управлінні, спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка перебуває у користуванні садового товариства «Мелиоратор», на підставі державного акту на право користування ділянкою серії Б№ 032058, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право користування землею за № 12-10-1 у 1990 році.

На підставі вказаного, Головним управлінням листом від 24.05.2017 № Р-7843/0-4367/6-17 було відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Підставою для відмови стала наявність вищезазначеного державного акту, який перешкоджає органу державної влади - Головному управлінню реалізовувати свої повноваження, визначені ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України. Адже відповідно до вимог частини 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

ГУ Держгеокадастру в Одеській області у наданій відповіді вказує, що згідно даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по Одеській області не значиться садове товариство «Мелиоратор», а міститься інформація про садовий кооператив «Мелиоратор», який зареєстрований 25.01.1995 та з 22.12.2016 перебуває в стані припинення.

За нормами частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи чи смерть власника є підставою для припинення права власності.

Повноваження по припиненню права власності на земельні ділянки Земельним кодексом України (в редакції, яка діяла на той час) відповідно до статті 9 було покладено на сільські, селищні, міські ради народних депутатів. В даному випадку, в рамках діючого на той час земельного законодавства, ці повноваження були покладені на Ларжанську сільську раду Ізмаїльського району Одеської області.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування відноситься, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Разом з тим, вказаним органом місцевого самоврядування жодних заходів, спрямованих на приведення земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства, не було вжито.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Згідно приписів ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно у відповідності до закону. Відповідно до статі 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Як вже зазначалось вище, згідно ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають зокрема, з приводу підстав набуття громадянами права на землю із земель державної та комунальної власності та порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України.

Згідно зі ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу вимог частини 6 ст. 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Також, частиною 7 статті 118 Земельного Кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 1 ст. 122 Земельного Кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як зазначено в статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Судом в свою чергу встановлено, що правовідносини щодо спірної земельної ділянки виникли під час дії Земельного кодексу Української РСР в редакції від 08.07.1970 р., коли був виданий державний акт на право користування землею садовому товариству «Мелиоратор».

Так, пунктом 3 статті 27 цього ж Кодексу, визначено підстави припинення права користування землею право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

- припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою статті 27 Земельного кодексу України, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською в адміністративному підпорядкуванні якої район, Радою народних депутатів.

Повноваження по припиненню права власності на земельні ділянки Земельним кодексом України (в редакції, яка діяла на той час) відповідно до статті 9 було покладено на сільські, селищні, міські ради народних депутатів. В даному випадку, в рамках діючого на той час земельного законодавства, ці повноваження були покладені на Ларжанську сільську раду Ізмаїльського району Одеської області.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування відноситься, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Вказаним органом місцевого самоврядування жодних заходів, спрямованих на приведення земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства, не було вжито.

З аналізу спірних правовідносин вбачається, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області законодавчо позбавлено права здійснювати охорону та передачу земельної ділянки фізичним та юридичним особам у власність чи користування.

Із матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні вбачається, що право користування земельною ділянкою належить садовому товариству "Меліоратор", а згода на вилучення частини земельної ділянки ОСОБА_1 надавалась садовим кооперативом "Меліоратор". При цьому, взаємозв'язку між цими особами не встановлено, а отже, "де-юре", згода надана неповноважною особою.

Згідно приписів частини 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність із земель комунальної власності поза межами, визначеної компетенції позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 зі справи № 6-2510цс15.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

29 серпня 2017 року.