Справа № 815/2579/17
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 р. Справа № 815/2579/17

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лукянчук О.В.

при секретарі - Татарин Б.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25 травня 2012 року; зобов'язання поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25 травня 2012 року. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення, в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Соціалістичної республіки Вєтнам, що підтверджено паспортом НОМЕР_1.

В 1988 році позивач прибула в Україну з метою працевлаштування відповідно до Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР від 02 квітня 1981 року. З 1988 року по 1994 рік працювала на Харківському підшипниковому заводі.

09 січня 2002 року позивач звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання.

За результатом розгляду даної заяви та поданих ОСОБА_1 документів, ВГПІС УМВС в Одеській області прийнято висновок від 07 лютого 2002 року про залишення на постійне мешкання в Україні гр. В'єтнаму ОСОБА_1.

Згідно з пунктом 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» громадянку Вєтнаму ОСОБА_1 було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні від 07 лютого 2002 року Серія НОМЕР_2.

За заявою позивача від 05 травня 2007 року про заміну виду на проживання в Україні у зв'язку з появою його нового зразка, ВГІРФО УМВС в Одеській області 07 травня 2007 року видано гр. В'єтнаму ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання за НОМЕР_4 Серія НОМЕР_3, строк дії - безстроково.

06 квітня 2017 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо обміну, виданої їй посвідки на постійне проживання Серії НОМЕР_3 від 07 травня 2007 року, у зв'язку з її непридатністю.

На вказане звернення позивачу надано відповідь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 квітня 2017 року №5/3-290, якою повідомлено, що 25 травня 2012 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області прийнято рішення про визнання гр. В'єтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

Разом із вказаним листом позивач отримала Висновок ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 25 травня 2012 року про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання в Україні.

Відповідно до вказаного Висновку, 08 травня 2012 року до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надійшов запит Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України (вих. №14/2/2 - 10211 від 24 квітня 2012 року) про надання завірених копій документів, які стали підставами для оформлення посвідок на постійне проживання в Україні громадянам Соціалістичної республіки Вєтнам. Згідно вказаного запиту відділом ГІРФО ГУ МВС України в Одеській області проведена додаткова перевірка законності документування посвідками на постійне проживання в Україні вказаних у запиті громадян, зокрема гр. Вєтнаму ОСОБА_1.

В ході розгляду особової справи гр. Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 20103 року про встановлення факту постійного проживання на території України та довідку №167 Одеської обласної державної адміністрації від 25 березня 2003 року про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання були надані заявницею та видані вже після отримання права на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання, що свідчить про відсутність підстав для документування на момент звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою. На момент документування посвідкою 07 лютого 2002 року заявницею не було надано документів, підтверджуючих направлення та прийняття ОСОБА_1 на професійне навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР.

На підставі викладеного ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області зроблено висновок про те, що на момент отримання 07 лютого 2002 року документів на постійне проживання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_1 не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 січня 2002 року позивачка звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання із посиланням на те, що після демобілізації у зв'язку з відсутністю роботи у Вєтнамі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР вона прибула в Україну та працювала в м. Харків з 1988 року по 1994 рік на Харківському заводі підшипників (а.с. 38-39).

При цьому, до заяви було додано заяву-анкету про залишення в Україні на постійне проживання (а.с.38), копію паспорту НОМЕР_1, виданого 25 травня 2000 року, терміном дії до 25 травня 2005 року, довідку з Посольства Вєтнаму в м. Києві від 21 вересня 2001 року про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства В'єтнаму щодо надання права на постійне проживання в Україні від 21 вересня 2001 року (а.с.40-45).

07 лютого 2002 року позивачкою було отримано посвідку на постійне проживання в Україні №248/02 (а.с.64).

07 травня 2007 року ВГІРФО УМВС в Одеській області видано гр. В'єтнаму ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання за НОМЕР_4 Серія НОМЕР_3, строком дії - безстроково (а.с.56).

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції,яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Приймаючи оскаржуваний висновок від 25 травня 2012 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посилалось на те, що позивачем було долучено рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2003 року про встановлення факту постійного проживання на території України та довідку №167 Одеської обласної державної адміністрації від 25 березня 2003 року про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання вже після документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні.

Однак, колегія суддів вважає такі висновки відповідача помилковими, оскільки ст. 12 Закону України «Про імміграцію» чітко визначено, що інші випадки для скасування дозволу на імміграцію мають бути передбачені законами України, тоді як у спірному висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25 травня 2012 року відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої виданий позивачці дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню.

Порушення встановленого законодавством України порядку надання дозволів на імміграцію в Україну, в розумінні статті 12 Закону України «Про імміграцію», є підставою для скасування таких дозволів, якщо з'ясується, що їх надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»).

Проте, надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність під час розгляду справи не встановлено.

Більш того, як вже було зазначено, позивачкою при зверненні до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання було зазначено, що після демобілізації у зв'язку з відсутністю роботи у Вєтнамі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР вона прибула в Україну та працювала в м. Харків з 1988 року по 1994 рік на Харківському заводі підшипників, а відтак доводи апелянта, що на моент подання та отримання документів на постійне проживання в Україні вона не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та була необгрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні є безпідставними.

Також, колегія суддів акцентує увагу на тому, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25 червня 2003 року у справі №2-3862 встановлено факт приїзду на роботу згідно угоди між В'єтнамом та СРСР та постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 1988 року по час ухвалення даного рішення (а.с.47), а довідка Одеської обласної державної адміністрації від 25 березня 2003 року підтверджує те, що позивачка включена до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання та на роботу згідно Угоди між В'єтнамом та колишнім СРСР від 02 квітня 1981 року та те, що вона зареєстрована в Управлінні у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від 26 червня 2000 року №570/А-2000 «Про упорядкування прибуття на працевлаштування в'єтнамських громадян в Одеській області» (а.с.46).

Разом з цим, у відповідності до пунктів 21-24 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26 грудня 2002 року дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З наведених норм слідує, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, апелянтом, в порушення вищевказаних приписів не надано будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачці запрошення про надання пояснень та відповідних документів.

Більш того, як було вірно зазначено судом першої інстанції, рішення про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні прийнято відповідачем 25 травня 2012 року, тобто через 10 років з моменту документування позивача посвідкою від 07 лютого 2002 року №248/02.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25 травня 2012 року прийнято без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивачки, адже при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, відповідач підтвердив правильність надання позивачкою необхідних документів та наявність підстав для надання позивачки дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25 травня 2012 року підлягає скасуванню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 серпня 2017 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лукянчук