Справа № 234/7997/17
Суддя: Михальченко А. О.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 234/7997/17
Провадження № 2-а/234/320/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Михальченко А.О.

секретар Вербовецька Д.В.

розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом обґрунтовуючи який зазначив, що має право на пенсію за віком. До середини 2014 року перебував на обліку в УПФУ міста Єнакієве Донецької області. З жовтня 2014 року у звязку з проведення АТО перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України міста Краматорська Донецької області і саме з цього часу та до жовтня 2016 року зазначене Управління нараховувало йому пенсію та перераховувало належні до сплати суми виплат на картковий рахунок в ДОУ АТ «ОЩАДБАНК». Розмір щомісячної пенсії складає 1 500 грн. 00 коп. і, відповідно, зазначена сума 10 числа кожного місяця перераховувалась на зазначений рахунок, але у жовтні 2016 року пенсія на рахунок зарахована не була.

Вважає, що діями, які полягають у невиплаті та неперерахуванні пенсії, Відповідач грубо порушив його конституційні права, тим самим позбавивши єдиного джерела для існування. Посилаючись на норми Конституції України, ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» просив суд визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області, яка полягає у невиплаті йому, починаючи з жовтня 2016 року, пенсії; визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області про призупинення (припинення) виплати йому пенсії; зобовязати відповідача поновити виплату пенсії негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого призупинення її виплати.

Повідомлений належним чином позивач у судове засідання не зявився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, але через канцелярію суду надав письмові заперечення на позовну заяву у яких зазначив, що Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що позивач не звертався до управління з заявою щодо причин невиплати пенсії з 01.11.2016р., а з тексту позовної заяви не зрозуміло, яке рішення він оскаржує, які дії управління він вважає неправомірними. Крім того, на думку відповідача, позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, так як вважає, що його права порушені з 01.11.2016р., але з позовом він звернувся лише 22.05.2017р. та при цьому не навів підстав щодо поважності пропуску строку та не надав жодного документу, підтверджуючого поважність пропуску строку звернення до суду. Також у своїх заперечення відповідач вказує, що ОСОБА_1 на підставі особистої заяви від 23.10.2014р. взято на облік в управлінні з 01.07.2014р. як внутрішньо переміщену особу з тимчасово окупованої території України по матеріалам електронної пенсійної справи. Виплату пенсії за період з 01.07.2014р. по 30.11.2014р. проведено в грудні 2014 року. З 01.11.2016р. виплату пенсіє позивачу припинено за результатами звірки з управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, оскільки довідка ро взяття на облік особи, що переміщена з тимчасово окупованої території України скасована. Особливість з кодом 94 «переселенець зареєстрований» змінено на особливість з кодом 93 «переселенець». Виплату пенсії заблоковано. Станом на 13.06.2017р. ОСОБА_1 за поновленням пенсії до управління не звертався. Враховуючи викладене просить суд відмовити у задоволенні позову.

Оскільки сторони у судове засідання не зявилися, то відповідно до положень ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З довідки №1426/26921 від 24.12.2014р. судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме з м. Єнакієве Донецької області до м. Краматорська Донецької області. (а. с. 9)

Відповідно до посвідчення ААА №632220 ОСОБА_2 є пенсіонером за віком. (а.с.8)

З довідки про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії №539/02-35/05 від 10.08.2017р. суд вбачає, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку УПФУ в м. Краматорську Донецької області. Особовий рахунок №841096. За період з 01.01.2016р. по 31.08.2017р. йому була нарахована пенсія у розмірі 32 172 грн. 20 коп., але фактично виплачена пенсія у розмірі 16 086 грн. 10 коп. за період з 01.01.2016р. по 31.10.2016р. Починаючи з 01.11.2016р. виплата пенсії припинена. (а. с. 36)

Суд вважає встановленою ту обставину, що виплата пенсії позивачу була припинена у звязку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Вказані обставини визнані сторонами та знайшли своє підтвердження у листі Управління праці та соціального захисту населення від 07.11.2016р. №01-08/15326 (а.с.24), у звязку з чим суд на підставі ч.3 ст.72 КАС України вважає ці обставини доведеними.

Приписами п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 13.08.2003р. зі змінами та доповненнями (надалі - Закон) встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.49 Закону встановлені підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Сторонами по справі суду не надано рішення Управління пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про припинення з 01.11.2016р. виплати пенсії позивачу, із заперечень відповідача виходить, що такого рішення не було. Таким чином, суд вважає, що припинення виплати пенсії відбулося на підставі листа Мінсоцпраці від 16.02.2016р. «Про посилення контролю щодо обліку внутрішньо переміщених осіб» із якого виходить, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам мають бути тимчасово призупинені, до надходження відповідних відомостей від органів Державної міграційної служби, або підтвердження особою факту проживання за місцем проведення виплат.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі Донецька область у п.п.12) включено м. Єнакієве Донецької області, у тому числі м. Юнокомунарівськ, де, відповідно до відмітки у паспорті зареєстрований позивач ОСОБА_2 (а. с. 10)

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Отже, а ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., а ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлені обмеження права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа „Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато

років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином суд вважає, що припинення відповідачем виплати пенсії позивачу у звязку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і у нього скасована довідка внутрішньо переміщених осіб, в порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого припинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

До не визнання відповідачем позовних вимог суд відноситься критично у звязку з вищевикладеним, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем було зупинене виплату пенсії позивачу саме у звязку з тим, що позивач є особою, у якій скасовано довідку переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції особи, та без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Отже, суд вважає позовні вимоги в частині визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині скасування рішення суд зазначає, що як зазначене вище судом встановлено, що рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 УПФУ у м. Краматорську не приймалося, а тому зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 8-12, 17, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області щодо припинення з 01.11.2016р. виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 01.11.2016р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Краматорський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана.

Суддя: