Справа № 816/1339/17
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1339/17

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Удовіченко С.О., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, Оржицького районного суду Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - ТУДСА України в Полтавській області, відповідач-1), Оржицького районного суду Полтавської області (далі також відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області та Оржицького районного суду Полтавської області суму недоплаченого за січень 2017 року посадового окладу в розмірі 16000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 01.01.2017 він, як суддя Оржицького районного суду Полтавської області, повинен був одержувати суддівську винагороду, яка мала обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32000 грн., у відповідності до положень частини першої статті 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а не із розміру 16000 грн., як це здійснюють відповідачі.

В судове засідання позивач не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, направив до суду заяву, у якій просив суд розглянути дану справу без його участі (а.с. 17).

Представник ТУДСА України в Полтавській області надала суду заяву про те, що вона не заперечує проти розгляду справи у письмовому провадженні (а.с. 31).

У письмових запереченнях проти позову ТУДСА України в Полтавській області просило відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю (а.с. 22-26). Вказувало, що ОСОБА_1 отримував суддівську винагороду у січні 2017 року у відповідності до норм діючого законодавства як суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання.

Оржицький районний суд Полтавської області та Управління Державної казначейської служби України в Полтавській області в судове засідання явку своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх уповноважених представників (а.с. 13, 30).

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно довідки Оржицького районного суду Полтавської області від 08.08.2017 №05-17/5/17 ОСОБА_1 з 02.06.2004 по дату видачі довідки працює в Оржицькому районному суді Полтавської області на посаді судді зазначеного суду /призначений Указом Президента України від 13.05.2004 №539/2004 "Про призначення суддів"/ (а.с. 7).

ОСОБА_1 станом на 08.08.2017 не проходив кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, про що свідчить довідка Оржицького районного суду Полтавської області від 08.08.2017 №05-17/6/17 (а.с. 6).

Згідно штатного розпису Оржицького районного суду Полтавської області на 2017 рік, затвердженого начальником ТУДСА України в Полтавській області Клочком І.О. 24.01.2017, посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн. (а.с. 33).

Зі змісту наявного в матеріалах справи розрахункового листа (а.с. 21), суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 31.01.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16000 грн).

Доплата за вислугу років у розмірі 40 % посадового окладу судді, встановлена ОСОБА_1 згідно наказу Оржицького районного суду Полтавської області від 24.01.2017 №1(ОС)с (а.с. 35), за період з 01.01.2017 по 31.01.2017 нараховувалася останньому виходячи із окладу 16000 грн.

Поряд з цим, за період з 01.01.2017 по 31.01.2017 позивачу згідно наказу Оржицького районного суду Полтавської області від 04.01.2017 №1(В)с (а.с. 34), надавалася щорічна додаткова відпустка, яка також оплачувалася останньому із розрахунку окладу в розмірі 16000 грн.

ОСОБА_1 не погодився із такими нарахуваннями, оскільки вважає, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною першою статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною третьою статті 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до статті 8 Закону України від 21.12.2016 №1801-VІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3200 грн.

При цьому, позивач посилається на висновки Європейського суду з прав людини, викладені, зокрема, у п. 23 рішення у справі "Кечко проти України", згідно якого "органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у …виплатах доки відповідні положення законодавства є чинними".

У свою чергу ТУДСА України в Полтавській області у письмових запереченнях проти позову (а.с. 22-26) вважає позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, як це визначено статтею 19 Конституції України.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує, що він діяв, зокрема, у відповідності до роз'яснень ДСА України, структурним підрозділом якого він являється, викладених у листі від 20.03.2017 №11-2306/17 "Про оплату праці" (а.с. 27). ДСА у цьому листі роз'яснено, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому, з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування відповідного регіонального коефіцієнту.

Відповідач-1 зазначає, що оскільки ОСОБА_1 належить до першої категорії вищевказаної класифікації (як суддя, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання), то суддівська винагорода йому у спірний період нараховувалася виходячи із посадового окладу у розмірі 16000 грн. відповідно до пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, згідно якого до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (стаття 133 - у розмірі 10 мінімальних заробітних плат).

Проте, одночасно пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Відповідач-1 не погоджується із доводами позивача про те, що норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не підлягають застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди, оскільки не є законом про судоустрій, адже вищевказаний Закон не змінює розмір суддівської винагороди, визначений статтею 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, а лише визначає розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

ТУДСА України в Полтавській області посилається на лист Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 №9567/0/2-17/28 (а.с. 28), в якому наголошується на тому, що пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2017, визначено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі 1600 грн.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною другою статті 130 Конституції України (в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У зв'язку із набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (надалі - Закон №2453).

Відповідно до статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (частина друга статті 133 Закону №2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 133 Закону №2453).

За змістом частини п'ятої статті 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

У відповідності до статті 134 Закону №2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася статтею 133 Закону №2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а відпустка оплачувалася згідно норм статті 134 цього ж Закону у розмірі суддівської винагороди, що включає в себе посадовий оклад та належні судді доплати.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3200 грн.

Отже, виходячи із вищевикладених норм суддівська винагорода з 01.01.2017 повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32000 грн. (3200 грн. х 10).

Далі судом встановлено, що Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесені зміни до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII, Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ та інших в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з прив'язкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІІІ, а згідно статті 133 Закону №2453 (в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився в залежності від 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, за змістом письмових заперечень та пояснень до бухгалтерського розрахунку заробітної плати позивача (а.с. 36) ТУДСА України в Полтавській області пояснює, що останньою застосовується для обрахунку суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, із посадового окладу згідно статті 133 Закону №2353 (тобто 10 мінімальних заробітних плат), однак застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн., що у підсумку складає 16000 (10 мінімальних заробітних плат х 1600 грн.).

Тож за логікою ТУДСА України в Полтавській області існує правовий конфлікт (конкуренція норм закону) щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати (3200 грн. чи 1600 грн., визначених відповідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" та пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ).

Вирішуючи дане питання суд виходить із такого.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95 - ВР (в редакції Закону №1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно частини першої статті 10 Закону України "Про оплату праці" розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина третя статті 10 Закону України "Про оплату праці").

Згідно пункту 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 грн.

Будь-яких змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у зв'язку із набранням з 01.01.2017 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не вносилося.

Застосування "розрахункової величини мінімальної заробітної плати" (термін, яким оперує відповідач-1 на підставі пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ) до обрахунку суддівської винагороди суперечить нормам Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ.

А відтак, суд відхиляє доводи ТУДСА України в Полтавській області з приводу застосовності до спірних правовідносин розміру мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн.

Із аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (частина друга статті 130 Конституції України, частина перша статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (частина третя статті 133 Закону №2453 - 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої в свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (частина перша статті 10 Закону України "Про оплату праці", пункт 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина третя статті 10 Закону України "Про оплату праці").

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді а ні до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, а ні до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, зміни в установленому порядку законодавчої техніки не вносилися, то суд погоджується із доводами позивача, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 133 Закону №2453) відповідно до розміру встановленого статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ - 3200 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мав "законні сподівання" на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин Законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Концепція "законних очікувань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у своїй судовій практиці, в тому числі у рішеннях винесених щодо України.

Так, за практикою ЄСПЛ за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись статтею 1 Першого протоколу Конвенції, якщо, зокрема у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань. Тобто якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні виплати таке законодавство розцінюється як таке, що створює право власності для відповідної категорії осіб.

ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. "Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) п. 22-23).

Національний суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та не заперечує, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає до застосування у спірних відносинах.

Розрахунок відповідачем-1 суддівської винагороди із застосуванням норм законодавства, яке не підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому ігноруючи чинні норми статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ та статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, не ґрунтується на нормах Конституції та законах України, які врегульовують спірні правовідносини, що за своєю суттю є свавіллям.

Таким чином, суд доходить висновку, що ТУДСА України в Полтавській області не нараховуючи та не виплачуючи ОСОБА_1 у січні 2017 року суддівську винагороду у розмірі, встановленому частиною першою статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VIII, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, діяло в порушення вимог законодавства.

Обираючи спосіб захисту свого порушеного права позивач просить стягнути з ТУДСА України в Полтавській області та Оржицького районного суду Полтавської області суму недоплаченого за січень 2017 року посадового окладу в розмірі 16000 грн.

При цьому, дана позовна вимога не обґрунтована, оскільки позивачем не наведено розрахунку суми, яка підлягає стягненню.

Суд зауважує, що він не може підміняти орган, який повинен нараховувати суддівську винагороду у встановленому законом розмірі із вирахуванням необхідних податків та загальнообов'язкових платежів, а саме - ТУДСА у Полтавській області.

Тим більше, що згідно наданої відповідачем-1 розрахункової відомості позивачем у спірному періоді відпрацьовано фактично не всі робочі дні, оскільки він мав відпустку.

Тож, визначаючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати ТУДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.01.2017, за період фактичної роботи та відпустки у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 по 30.01.2017 в розмірі 40% від посадового окладу з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

Щодо вимоги ОСОБА_1 допустити до негайного виконання рішення у даній адміністративній справі, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом не вирішувалося питання стягнення суддівської винагороди, визначено спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, то й відсутні підстави для допуску даного рішення до негайного виконання.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року, за період фактичної роботи та відпустки у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року в розмірі 40% від посадового окладу з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Удовіченко