Справа № 820/751/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

31 серпня 2017 р. № 820/751/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Машталір В. М.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, в якому просить суд:

- визнати незаконним наказ від 17.07.2015 року №96-к;

- поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації;

- стягнути з Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 35232,08 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., всього 55232,08 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що наказ від 17.07.2015 року №96-к прийнято в супереч вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на письмові заперечення.

Вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3 працювала на посаді начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, 17.07.2015 року позивачем подано до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації заяву від 16.07.2015 року, у якій просила звільнити її за угодою сторін(а.с.8).

Відповідно до пункту 1 статті 36, статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки», керуючись статтею 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» наказом директора Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 17.07.2015 р. №96-к ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації 17.07.2015 року за угодою сторін(а.с.7).

Підставою для звільнення слугувала заява ОСОБА_3 від 16.07.2015 р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 р. по справі №820/751/16 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.06.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2017 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та призначено справу до судового розгляду.

Суд зазначає, що повертаючи зазначену справу на новий розгляд до суду першої інстанції Вищий адміністративний суд України зазначив, що при попередньому розгляді не досліджено поважності пропуску строків звернення до адміністративного суду.

У зв'язку з чим, через канцелярію суду 31.07.2017 року представником Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду.

Досліджуючи питання щодо строку звернення до суду, суд прийшов до висновку про поважність причин пропуску строку звернення позивачем до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.08.2017 р. у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України.

Приписами ст. 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом.

При цьому за угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір (наприклад, контракт).

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Саме тому звільнення називається "за згодою сторін" - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну службу" підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації 11.02.2013 року №35 затверджене Положення про Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до п.п. 16 п. 10 Положення про Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, до повноважень Директора Департаменту належить призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців Департаменту, крім тих, яких призначає на посади та звільняє з посад голова обласної державної адміністрації.

З огляду на положення ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, яким і приймається рішення про припинення трудового договору за угодою сторін.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року № 18, від 25.05.1998 року № 15) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

При цьому КЗпП України не передбачено обов'язкового зазначення у письмовій заяві про звільнення за згодою сторін дати, з якої особа бажає звільнитися, що свідчить про те, що така дата може бути визначена сторонами угоди і в усному порядку.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

За змістом наведених норм припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і наказом про звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України реалізовується вказана домовленість.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо, а тому досягнення згоди між сторонами трудового договору є достатньою підставою для звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Саме тому звільнення носить назву за згодою сторін - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи.

Статтями 251, 252 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до абз.10 п.3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731, заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, продовження терміну перебування на державній службі (для державних службовців, які займають посади першої категорії), звільнення з посади оформляються власноручно і підписуються із зазначенням дати. За змістом заяви керівником органу виконавчої влади приймається відповідне рішення, на підставі якого кадрова служба готує наказ (розпорядження).

Суд зазначає, що позивач виявила бажання припинити трудовий договір саме за угодою сторін на підставі власноручно написаної заяви.

У свою чергу, згода директора Департаменту як суб'єкта призначення/звільнення на звільнення позивача за угодою сторін надана шляхом накладення на заяві позивача резолюції "ВК до наказу" та власноручного підпису Директора Департаменту.

З огляду на вказане, угода сторін про звільнення позивача з 17.07.2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України досягнута сторонами при поданні заяви усно та підтверджена в подальшому шляхом видання наказу директора Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 17.07.2015 року № 96-к про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації 17.07.2015 року за угодою сторін.

Таким чином, не зазначення позивачем у заяві про звільнення дати, з якої її повинно бути звільнено, не свідчить про недосягнення угоди сторін про звільнення з підстав не визначення між собою строку припинення трудових відносин, оскільки ні загальним, ні спеціальним законодавством не передбачено обов'язковість дотримання сторонами трудового договору (контракту) письмової форми волевиявлення про звільнення.

З наведеного слідує, що визначення дати звільнення відбувається при домовленості між працівником та власником підприємства, а не виключно за заявою працівника, яка є наслідком цієї домовленості. Дублювання дати звільнення у заяві після її обговорення при домовленості може розглядатися як прийнятне і логічне, проте не обов'язкове, внаслідок відсутності відповідних норм у законодавстві.

Згода на припинення трудового договору між позивачем по справі та директором Департаменту соціального захисту населення ХОДА була досягнута в усній формі, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Наказ про звільнення позивача, який є формою вираження згоди керівника установи на звільнення працівника, був виданий у день подання такої заяви, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Таким чином, в ході розгляду даної справи судом не встановлено порушення вимог законодавства України при прийнятті наказу про звільнення позивача.

Відносно посилання позивача щодо написання заяви про її звільнення під психологічним тиском з боку посадових осіб Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації та в незадовільному стані здоров'я, судом встановлено наступне.

В ході слухання справи судом встановлено, що зранку 17.07.2015 між ОСОБА_3 та директором Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації Шпарагою Ю.І. відбулася розмова, в якій ОСОБА_3 просила звільнити її за угодою сторін. У цій самій розмові директор Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації запитав про дату, з якої необхідно провести звільнення. На що ОСОБА_3 відповіла, що хоче звільнитися негайно.

Відповідно до інформації, зазначеної у листі Департаменту охорони здоров'я Харківської міської ради від 04.08.2015 № 6267/0/57-15, звернення ОСОБА_3 за медичною допомогою до КЗОЗ "Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова" зареєстровано 17.07.2015 року о 20:33, тобто більш ніж через добу після написання заяви про звільнення.

У зв'язку з цим, суд зазначає, що посилання позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів того, що заява про звільнення за угодою сторін була написана ним під тиском або в незадовільному стані здоров'я.

До того ж, матеріалами справи підтверджено, що заява була власноруч написана позивачем, що нею не заперечувалось останньою.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб'єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності не звільняє позивачів від обов'язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

Суд вважає за необхідне вказати, що позивач зверталась до директора Департаменту з проханням анулювання заяви про звільнення за угодою сторін, як такої, що була складена в стані різкого погіршення самопочуття.

Листом від 14.08.2015 року №К-1228/01-44140 «Про розгляд звернення» повідомлено позивача, що до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації не надано жодних документів, які б підтверджували факт різкого погіршення самопочуття саме 16.07.2015 р., коли подано заяву про звільнення, що фактично унеможливлює встановити об'єктивні обставини та прийняти відповідне рішення по суті питання.

Крім того, вказано, що чинним трудовим законодавством України не передбачено можливості «анулювання» заяви особи про її звільнення після прийняття у встановленому порядку відповідного рішення - видання наказу про звільнення за угодою сторін(а.с.10).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно з п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Суд зауважує, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення працівника за власним бажанням, можливості відкликання працівником заяви про звільнення не передбачено.

Відмова, у разі її наявності, від своєї заяви є одностороннім актом, спрямованим на припинення двосторонньої домовленості, тобто направлена вже після того, як між сторонами трудової угоди було досягнуто згоди про звільнення, а отже не має юридичної сили та не може за своєю суттю скасовувати двосторонню домовленість.

Своєї згоди на анулювання домовленості про звільнення директор Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації не надав, крім того анулювання домовленості вже було неможливим, оскільки на той момент вже був виданий наказ від 17.07.2015 р. № 96-к, тобто взаємної згоди між працівником і власником щодо анулювання попередньої згоди про звільнення позивача за угодою сторін досягнуто не було.

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно прийнято наказ від 17.07.2015 року №96-к, яким ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації 17.07.2015 року за угодою сторін.

Приймаючи до уваги, що в ході розгляду даної справи судом встановлено законність наказу від 17.07.2015 року №96-к обґрунтованих підстав для поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника відділу державних соціальних допомог управління соціальних гарантій Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації та стягнення з Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 35232,08 грн., немає.

Щодо частини позовних вимог про стягнення з Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 20000 грн., суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем вказано наказ відповідача про звільнення.

На підтвердження погіршення стану здоров'я, позивачем долучено до матеріалів справи копію листка непрацездатності серії АГР №360651, відкритим 17.07.2015 року з рекомендацією подальшого лікування в санаторному закладі, втратою нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок поведінки відповідача, яку позивач вважає протиправною, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і діями відповідача.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст. 69, 70, 71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Із врахуванням вищевикладених обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України , суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 31 серпня 2017 року.

Суддя Мар'єнко Л.М.