Справа № 807/521/17
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2017 рокум. Ужгород№ 807/521/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі сторін:

представника позивача - Ємчук Лідія Вікторівна;

представника відповідача - ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Приватного підприємства "Маріко-М" в особі представника Ємчук Лідії Вікторівни до Управління Держпраці у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області - ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 29 cерпня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 04 вересня 2017 року.

До Закарпатського окружного адміністративного суду звернулося з позовною заявою Приватне підприємство "Маріко-М" в особі представника Ємчук Лідії Вікторівни до Управління Держпраці у Закарпатській області (далі по тексту - позивач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області - ОСОБА_3, якою просить суд: "1. Визнати протиправною та скасувати постанову першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області ОСОБА_3 від 04.04.2017 року № 07-15-020/149-104; 2. Визнати протиправною та скасувати постанову першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області ОСОБА_3 від 04.04.2017 року № 07-15-020/149-105; 3. Вирішити питання розподілу судових витрат".

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач необґрунтовано та безпідставно зробив висновок про порушення позивачем вимог трудового законодавства, а відтак протиправно, на підставі акта перевірки за № 07-15-020/149 від 16 березня 2017 року наклав на позивача штрафи у розмірі 192000,00 грн. згідно постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 07-15-020/149-104 від 04 квітня 2017 року та 3200,00 грн. згідно постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 07-15-020/149-105 від 04 квітня 2017 року. Також відповідачем зроблено безпідставні висновки про неукладення трудових договорів із своїми працівниками, так як останні працювали на підставі цивільно-правового договору, які не визнані судом недійсними. Окрім того відповідачем не досліджено та не взято до уваги усіх документів наданих під час позапланової перевірки. Тому просить суд визнати протиправними та скасувати оскаржувані постанови .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та додаткових пояснення. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечила, з мотивів викладених в письмовому запереченні, просила суд в задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначив, що при проведенні позапланової перевірки позивача виявлені порушення вимог статті 24 частини 1 та частини 3 КЗпП України, статті 29 КЗпП України, статті 83 КЗпП України, які полягали у використанні праці працівників в період з 10.03.2017 року по 13.03.2017 року та в період з 11.03.2017 року по 13.03.2017 року без укладення з ними трудових договорів; прийомі на роботу найманих працівників без ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; при звільненні працівників не проведено у березні 2016 року нарахування та виплату грошової компенсації за всі не використані ними дні щорічної відпустки. Зазначені порушення зафіксовані в акті перевірки № 07-15-020/149 від 16 березня 2017 року, на підставі якого відповідачем винесено постанови від 04 квітня 2017 року, а саме: № 07-15-020/149 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, за якою на позивача накладений штраф у розмірі 192000,00 грн. та № 07-15-020/149-104 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 3200,00 грн. За таких обставин та у зв'язку з наявністю на підприємстві позивача вказаних порушень, оскаржувані постанови винесені правомірно, а тому у суду відсутні підстави для її скасування. Тому просить суд відмовити у задоволенні даного адміністративного позову.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв'язку з існуванням на те об'єктивних причин.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 13 березня 2017 року по 16 березня 2017 року на підставі наказу № 72 від 10 березня 2017 року та направлення на перевірку № 185 від 10 березня 2017 року, відповідачем здійснено позапланову перевірку позивач щодо додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки складено Акт перевірки № 07-15-020/149 від 16 березня 2017 року, яким встановлено, зокрема, порушення вимог статті 24 частин 1 та 3 КЗпП України, статті 29 КЗпП України, статті 83 КЗпП України, а саме директор ПП "Маріко-М" ОСОБА_4 використовувала працю ОСОБА_5 в період з 10 березня 2017 року по 13 березня 2017 року та ОСОБА_6 в період з 11 березня 2017 року по 13 березня 2017 року без укладення з ними трудових договорів; при прийомі на роботу найманих працівників не ознайомлювала їх з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором (а.с.а.с. 58-61).

На підставі Акту перевірки № 07-15-020/149 від 16 березня 2017 року, відповідачем прийнято постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 04 квітня 2017 року: № 07-15-020/149-104, якою на позивача за порушення вимог статті 24 частини 3 КЗпП України у відповідності до статті 265 частини 2 абзацу 2 КЗпП України накладено штраф у розмірі 192000 грн.; № 07-15-020/149-105, якою на позивача за порушення вимог статті 29 КЗпП України у відповідності до статті 265 частини 2 абзацу 8 КЗпП України накладено штраф у розмірі 3200 грн. (а.с.а.с. 13-15).

Надаючи оцінку правомірності прийняття оскаржених постанов, суд виходить з такого.

За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Крім того, статтею 4 Закону України "Про охорону праці" за № 2694 визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, у тому числі на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96, Державна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно пункту 7 даного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Держпраці може покладати виконання завдань на утворені територіальні органи за міжрегіональним принципом.

Тобто, відповідач є повноважним органом, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Закарпатської області.

Відповідно до вимог статі 38 Закону України "Про охорону праці" державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Що стосується Постанови № 07-15-020/149-104 від 04 квітня 2017 року "про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами". Відповідач наголошує, що перевіркою встановлено, порушення позивачем вимог частини 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, зокрема встановлено факти допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору, а саме відповідач зазначає, що позивачем використовувалася праця ОСОБА_5 в період з 10 березня 2017 року по 13 березня 2017 року та ОСОБА_6 в період з 11 березня 2017 року по 13 березня 2017 року без укладення з ними трудових договорів. У зв'язку із таким порушенням на підставі статті 265 частини 2 абзацу 2 КЗпП України було накладено на позивача штраф у розмірі 192000 грн..

В свою чергу, стаття 24 частина 1 КЗпП України містить перелік випадків коли трудовий договір з працівником укладається у письмовій формі. Відповідно до частини 3 цієї ж статті, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 265 частини 2 абзацу 2 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

З аналізу наведених вище законодавчих положень випливає, що забороняється, а також є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених статтею 265 частиною 2 абзацом 2 КЗпП України, факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб'єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. При цьому відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин, у першу чергу, з мотивів ухилення від сплати податків та інших обов'язкових платежів. Тобто, сфера регулювання статті 24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які по факту підпорядковуються трудовому законодавству, а застосування штрафних санкцій за абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

Відносини ж між позивачем та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є відносинами цивільно-правового характеру, що виникли між сторонами на підставі цивільно-правових договорів, регулюються положеннями такого договору та нормами Цивільного кодексу України, а виплата винагороди за таким договором проводиться на підставі актів здавання - приймання виконаних робіт .

Відповідно до статті 1 частини 1 ЦК України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Так, позивачем укладено цивільно-правовий договір від 10 березня 2017 року як Замовником з громадянкою ОСОБА_5 як Виконавцем. Відповідно до предмету вказаного договору, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання виконати такі роботи (надати послуги): прибирання приміщення кухні, чищення кухонного обладнання та інвентаря ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" в строк з 10 березня 2017 року до 19 березня 2017 року (а.с. 16).

Також позивачем укладено цивільно-правовий договір від 11 березня 2017 року як Замовником з громадянином ОСОБА_6 як Виконавцем. Відповідно до предмету вказаного договору, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання виконати такі роботи (надати послуги: прибирання приміщення кухні, чищення кухонного обладнання та інвентаря ресторану "ІНФОРМАЦІЯ_1" в строк з 11 березня 2017 року до 19 березня 2017 року (а.с. 17).

За визначенням, наведеним у статті 21 частині 1 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься в статті 626 ЦК України, відповідно до частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме:договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами завдання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться її оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до статті 56 частини 3 пункт "а" Закону України "Про пенсійне забезпечення", робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, що яка відрізняє трудові відносини від підрядних є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (статті 139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається ряд обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (стаття 837 ЦК України).

При цьому відповідно до статті 372 частини 1 ЦК України у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .

Умовами цивільно-правових договорів, укладеними між сторонами, передбачено, що Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням

Замовник забезпечує Виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором. Замовник зобов'язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану Виконавцем роботу. Документ, який підтверджує виконання робіт Виконавцем за цим договором є акт здавання-приймання виконаної роботи. Зазначенні умови притаманні саме договору підряду.

Так, в матеріалах даної адміністративної справи містяться цивільно-правові договори від 10 березня 2017 року та 11 березня 2017 року, акти здавання-приймання виконаних робіт від 20 березня 2017 року та видаткові касові ордера від 24 березня 2017 року, якими стверджується, що Виконавцям виплачена винагорода одноразово із відрахуванням суми податку (а.с.а.с. 16-19).

Тобто, за наявності ознак, притаманних саме трудовим відносинам, сторонами укладається трудовий договір, за наявності ж ознак, притаманних цивільно-правовим відносинам, укладається цивільно-правовий договір.

При цьому, зобов'язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці. Визнання відносин фактичними трудовими може вбуватись лише у судовому порядку за зверненням особи, яка вважає, що її право порушене на підставі положень статті 232 КЗпП України.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Згідно з розділом 3 вищевказаних цивільно-правових договорів - сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов'язань згідно з чинним законодавством. Тобто сторони погодили обсяг відповідальності відмінний від норм трудового законодавства та встановили матеріальну відповідальність позивача на рівні цивільно-правових відносин.

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. розділу 2 вищевказаних цивільно-правових договорів від 10 березня 2017 року та 11 березня 2017 року за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 1100,00 грн. та 1000,00 грн. відповідно. Оплата виконується не пізніше 5-ти календарних днів з дня прийняття Замовником роботи за актом.

Як слідує зі змісту цивільно-правових договорів від 10 березня 2017 року та 11 березня 2017 року, метою їх укладення є виконання сторонами певного визначеного обсягу робіт. Предметом договору є виконання конкретних послуг з прибирання приміщення кухні, чищення кухонного обладнання та інвентаря ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1». Виконавці - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виконували індивідуально визначену роботу.

Крім того, винагорода за виконану роботу виплачена Виконавцям одноразово по закінченню наданих послуг із відрахуванням сплачених податків, передбачених чинним законодавством, що стверджується бухгалтерською довідкою позивача № 2 за березень 2017 року, а саме: за цивільно-правовим договором від 10 березня 2017 року з винагороди ОСОБА_5 у сумі 1100,00 грн. утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 198,00 грн., військовий збір у сумі 16,50 грн. та єдиний соціальний внесок у розмірі 242,00 грн.; за цивільно-правовим договором від 11 березня 2017 року з винагороди ОСОБА_7 у сумі 1000,00 грн. утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 180,00 грн., військовий збір у сумі 15,00 грн. та єдиний соціальний внесок у розмірі 220,00 грн. (а.с. 23).

Відповідно до пункту 3.6 порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, що затверджений Наказом Міністерства Фінансів України від 13 січня 2015 року № 4, у графі 5 податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку - "Ознака доходу" зазначається ознака доходу згідно з довідником ознак доходів, наведеним у додатку до цього Порядку. Ознака доходу визначається до нарахованого доходу. Якщо доходи виплачуються у звітному кварталі не в повному обсязі і їх остаточна виплата буде здійснюватись у наступних кварталах, ознака доходу в разі виплати повинна вказуватися відповідно до нарахованого в попередньому кварталі доходу.

Відповідно до довідника ознак доходів "ознака доходу" - "102" означає виплати відповідно до умов цивільно-правового договору.

Відповідно до укладених цивільно-правових договорів від 10 та 11 березня 2017 року, про які суд зазначав вище, ідентифікаційний код ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є, відповідно НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Представником позивача суду також було надано Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за перший квартал 2017 року, у якому зазначено, що власники ідентифікаційних кодів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (ОСОБА_5 та ОСОБА_6.) отримали дохід за ознакою такого доходу "102" (а.с.а.с. 20-22).

У відповідності до статті 24 частини 3 КЗпП України не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, саме найманий працівник, тобто особа, яка перебуває у фактичних трудових відносинах з працедавцем.

Як вбачається з тексту постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 04 квітня 2017 року № 07-15-020/149-105, порушення ПП "Маріко-М" статті 29 КЗпП України полягало у тому, що при прийомі на роботу найманих працівників не ознайомлюють з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

З приводу вищенаведеного суд зазначає, що статтею 29 КЗпП України передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний також ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

Однак, вказана норма стосується саме найманих працівників, а не осіб, котрі виконують роботу за цивільно-правовими договорами.

Аналізуючи вищевикладене суд резюмує, що відповідно до статті 29 КЗпП України, власнику або уповноваженому ним органу, щоб ознайомити працівників з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором необхідно щоб такі існували на такому підприємстві.

Однак, під час судового розгляду, судом не було встановлено, що на такому підприємстві існували такі документи - правила внутрішнього трудового розпорядку та колективний договір, з якими власник або уповноважений ним орган зобов'язаний був ознайомити працівників, як це передбачено статтею 29 КЗпП України.

Окрім того, в судовому засіданні також було встановлено, що не ознайомлення з вищевказаними документами при прийомі на роботу, стосувалося лише ОСОБА_5 та ОСОБА_6, тобто осіб, які працювали на даному підприємстві за цивільно-правовими договорами.

Згідно статті 71 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи проти позову в силу положень статті 71 частини 2 КАС України не спростував доводи позивача в цілому.

Отже, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 94 частини 1 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з статтею 87 частиною 1 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Враховуючи приписи вищевказаних положень Кодексу адміністративного судочинства, суд дійшов до переконання про необхідність стягнення з бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області в користь позивача судовий збір в розмірі 2928,00 грн. сплачений позивачем за подання даного адміністративного позову .

Щодо позиції відповідача про звільнення його від сплати судового збору, суд зазначає, що приписи статті 5 частини 1 пункту 20 Закону України «Про судовий збір» звільняють позивача від сплати судового збору під час розгляду справи, проте ніяким чином не звільняють відповідача від обов'язку відшкодування судових витрат в разі визнання судом рішень контролюючого органу протиправними та їх скасування.

Керуючись статтями 94, 160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Приватного підприємства "Маріко-М" в особі представника Ємчук Лідії Вікторівни до Управління Держпраці у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області - ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування постанов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову № 07-15-020/149-104 від 04 квітня 2017 року "про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами".

Визнати протиправною та скасувати постанову № 07-15-020/149-105 від 04 квітня 2017 року "про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами".

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарт" судові витрати у розмірі 2928 (двох тисяч дев'ятисот двадцяти восьми) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяС.Є. Гаврилко