Справа № 810/3124/16
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3124/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О. Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Кузьмишиної О.М. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРКОМ ТРАНС" до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про скасування повідомлення-рішення податку на додану вартість,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРКОМ ТРАНС" звернулося до Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року з адміністративним позовом до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просило:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.05.2016 року №/1135 та від 30.09.2016 року №, прийняті Києво-Святошинською ОДПІГУДФС у Київській області (правонаступником ДПІ в Обухівському районі) за наслідками процедури адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень від 24.05.2016 року №/1135 та №/1137.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Києво-Святошинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у содове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Парком Транс» зареєстроване Обухівською районною державною адміністрацією 19.12.2012 року як юридична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як платник податків позивач узятий на облік 21.12.2012 року за №1, станом на момент перевірки підприємство перебувало на обліку в ДПІ в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області.

У період з 16.03.2016 року по 05.04.2016 року посадовими особами ДПІ в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та згідно наказу від 16.03.2016 року № 66 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Парком-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року та з податку на прибуток за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року.

Результати перевірки оформлені актом від 12.04.2016 року №434/10-37-22-02/38510873.

Перевіркою встановлені порушення ТОВ «Парком-Транс»: підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, статті 213, статті 216 ПК України, у результаті чого занижено акцизний податок на суму99 956 620,41 грн., у тому числі за липень 2015 року в сумі 91 502 502 грн. 60 коп., за серпень 2015 року в сумі 705 082 грн. 20 коп., за жовтень 2015 року в сумі 7 749 035 грн. 61 коп.; пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 19 991 324 грн., у тому числі за липень 2015 року в сумі 18 300 501 грн., за серпень 2015 року в сумі 141 016 грн.; за жовтень 2015 року в сумі 1 549 807 грн.; пункту 44.3, пункту 44.6 статті 44, підпункту 14.1.36, пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Укртрансоіл-2009» на суму 6 048 016 грн., у тому числі за липень 2015 року на суму 5 368 456 грн., за серпень 2015 року на суму 679 560 грн.; пункту 198.3 статті 198, пункту 201.1 статті 200, у результаті чого занижено податок на додану вартість за вересень 2015 року по взаємовідносинам з ТОВ «БРСМ-Нафта» на суму 25 317 грн.

Державною податковою інспекцією в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 24.05.2016 року: № /1135, яким позивачу збільшене грошове зобов'язання з акцизного податку на суму 149 934 930 грн. 62 коп., у тому числі 99 956 620 грн. 41 коп. за основним платежем та 49 978 310 грн. 21 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № /1137, яким позивачу збільшене грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму39 096 985 грн. 50 коп., у тому числі 26 064 657 грн. за основним платежем та 13 032 328 грн. 50 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління ДФС у Київській області від 05.07.2016 року №1526/10/10-36-10-01-04 податкові повідомлення-рішення від 24.05.2016 року №/1135 та №/1137 залишені без змін, а скарга позивача у цій частині без задоволення.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 14.09.2016 року №2001616/99-99-11-02-01-15 податкове повідомлення-рішення від 24.05.2016 року № /1137 скасовано у частині визначення податкових зобов'язань та штрафних санкцій внаслідок невизнання податкових наслідків за взаємовідносинами ТОВ «Парком Транс» з ТОВ «БРСМ-Нафта».

Водночас податкове повідомлення-рішення від 24.05.2016 року № /1135, яким позивачу визначені грошові зобов'язання з акцизного податку, залишено без змін, а скаргу позивача у цій частині без задоволення.

На підставі акта перевірки, враховуючи рішення Державної фіскальної служби України від 14.09.2016 року №2001616/99-99-11-02-01-15, Києво-Святошинською ОДПІГУДФС у Київській області було прийняте нове податкове повідомлення-рішення від 30.09.2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 39 059 010 грн., у тому числі 26 039 340 грн. за основним платежем та 13 019 670 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись із рішеннями контролюючого органу, якими ТОВ «Парком Транс» донараховані грошові зобов'язання з акцизного податку та податку на додану вартість, позивач звернувся до суду.

Досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «Укртрансоіл-2009», висновки про фіктивність (безтоварність) яких слугували підставою для збільшення позивачеві грошових зобов'язань, рух активів у процесі здійснення господарських операцій, мету та обставини надання позивачем відповідних послуг, судом встановлено наступне.

31 жовтня 2014 року між ТОВ «Парком Транс» як Комісіонером та ТОВ «Укртрансоіл-2009» як Комітентом укладено договір комісії №31-К, у порядку та на умовах якого Комісіонер зобов'язувався за дорученням Комітента за комісійну плату реалізувати за рахунок Комітента, але від свого імені продукцію, кількість, якість та мінімальна ціна якої наведена у специфікації до договору (т.1, а.с. 195-198).

Згідно умов договору від 31.10.2014 року №31-К Комісіонер зобов'язувався прийняти у Комітента товар, призначений для реалізації, та вжити необхідних заходів для його збереження (пункти 2.1.2, 3.1.1). Сторони домовились, що передача товару Комітентом Комісіонеру на комісію здійснюється за актами приймання-передачі або видатковими накладними про передачу товару на комісію засобами та за рахунок Комітента (пункт 5.1 договору від 31.10.2014 року №31-К зі змінами, внесеними згідно з додатковою угодою №1 від 01.11.2014 року) (т.3, а.с.146-147).

Відповідно до пункту 5.2 договору від 31.10.2014 року №31-К, за домовленістю Комісіонер може передати товар на зберігання Комітенту за договором відповідального зберігання до його продажу.

Згідно пунктів 5.3-5.4 договору від 31.10.2014 року №31-К продаж товару Комісіонером покупцю може здійснюватись на умовах доставки товару у місце поставки, вказане покупцем. Транспортування товару від місця зберігання до місця поставки здійснюється засобами та за рахунок Комітента. Вартість транспортування включена у ціну товару.

Судом встановлено, що на виконання умов договору комісії від 31.10.2014 року №31-К у липні та серпні 2015 року ТОВ «Укртрансоіл-2009» передало ТОВ «Парком Транс» паливно-мастильні матеріали (бензин, дизельне паливо, газ скраплений) на загальну суму 36 217 889,24 грн., що підтверджується видатковими накладними № 7478 від 21.07.2015, № 7479 від 22.07.2015, № 7480 від 23.07.2015, № 7481 від 24.07.2015, № 7485 від 23.07.2015, № 7486 від 24.07.2015, № 7482 від 25.07.2015, № 7483 від 27.07.2015, № 7484 від 28.07.2015, № 7488 від 25.08.2015 (т.1, а.с. 199-208).

За фактом відвантаження товарів ТОВ «Укртрансоіл-2009» виписало та зареєструвало податкові накладні на загальну суму 36 217 889,24 грн., у тому числі ПДВ6 036 314,88 грн.: № 721001 від 21.07.2015 на суму 1 105 975,20 грн., у т.ч. ПДВ 184 329,20 грн.,№ 722001 від 22.07.2015 на суму 5 206 647,60 грн., у т.ч. ПДВ 867 774,60 грн.,№ 723001 від 23.07.2015 на суму 6 625 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 104 166,67 грн.,№ 724001 від 24.07.2015 на суму 1 209 768,00 грн., у т.ч. ПДВ 201 628,00 грн.,№ 723002 від 23.07.2015 на суму 3 237 647,39 грн., у т.ч. ПДВ 539 607,90 грн.,№ 724002 від 24.07.2015 на суму 3 743 291,44 грн., у т.ч. ПДВ 623 881,91 грн.,№ 725001 від 25.07.2015 на суму 4 642 657,80 грн., у т.ч. ПДВ 773 776,30 грн.,№ 727001 від 27.07.2015 на суму 1 316 992,20 грн., у т.ч. ПДВ 219 498,70 грн.,№ 728001 від 28.07.2015 на суму 5 052 549,62 грн., у т.ч. ПДВ 842 091,60 грн.,№ 4 від 25.08.2015 на суму 4 077 360,00 грн., у т.ч. ПДВ 679 560,00 грн. (т.1, а.с. 209-228).

В оплату за поставлені нафтопродукти та газ скраплений, позивач відповідно до платіжних доручень перерахував на користь ТОВ «Укртрансоіл-2009» кошти на загальну суму 36 217 889,24грн., що підтверджується платіжними дорученнями з відмітками банку про їх виконання (т.1, а.с. 230-250).

Суму податку на додану вартість у розмірі 6 036 314,88 грн. за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду, про що свідчать Додатки 5 до податкових декларації з ПДВ (т.2, а.с. 65-117).

Як пояснив представник позивача, паливно-мастильні матеріали згідно договору від 31.10.2014 року №31-К передавались на комісію у місцях зберігання, що належать ТОВ «Укртрансоіл-2009», та відвантажувались у резервуари ТОВ «Парком Транс», яке у свою чергу здійснювало поставку товару на користь третіх осіб покупців.

Так, судом першої інстанції встановлено, що передача паливно-мастильних матеріалів на виконання умов договору комісії від 31.10.2014 №31-Кздійснювалась за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Переяславське, вул. Шевченка, 1а та вул. Шевченка, 1б, де розташовані резервуари для зберігання бензину, дизельного палива та скрапленого газу, а також відповідне обладнання, що орендується позивачем у ТОВ «БРСМ-Нафта» за договорами оренди від 01.12.2014 №01/12/14-3 та від 01.12.2014 №01/12/14-4.

Відповідно до умов договору оренди від 01.12.2014 №01/12/14-3 ТОВ «БРСМ-Нафта» передає, а ТОВ «Парком Транс» приймає у строкове платне користування нерухоме майно резервуари, а саме: МКР, РВС 900 куб.м. у кількості 8 одиниць, що розташовані за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Переяславське, вул. Шевченка, 1а(т.2, а.с. 118-121).

Відповідно до умов договору оренди від 01.12.2014 року №01/12/14-4ТОВ «БРСМ-Нафта» передає, а ТОВ «Парком Транс» приймає у строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Переяславське, вул. Шевченка, 1б, а саме: ємність для збереження 54 м.куб. у кількості 10 одиниць; вагон-цистерна 54 м.куб. у кількості 23 одиниці, ємність залізничної цистерни 54 м.куб. у кількості 2 одиниці; котел цистерни мод. 15-1408V54 м.куб. у кількості 30 одиниць; котел цистерни 15-90RV 54 м.куб. у кількості 7 одиниць (т.2, а.с. 122-125).

Згідно пояснень представника позивача, зберігання товару позивачем та його контрагентом здійснювалось на території однієї нафтобази. Розподіл резервуарного парку між орендарями здійснено таким чином, що резервуари кожного з орендарів, у тому числі ТОВ «Парком Транс» та ТОВ «Укртрансоіл-2009», є відокремленими та не пов'язаними між собою.

Передача паливно-мастильних матеріалів з резервуарів у межах нафтобази здійснюється шляхом закачування нафтопродуктів в автоцистерну та наступного зливу ПММ до іншого резервуару через зливно-наливну естакаду.

За цих обставин фізичне переміщення паливно-мастильних матеріалів від резервуарів ТОВ «Укртрансоіл-2009» до резервуарів ТОВ «Парком Транс» здійснювалось автомобільним транспортом ТОВ «Укртрансоіл-2009».

Суд зазначає, що порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів здійснюється в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496 (далі Інструкція№281).

Порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час надходження автомобільним транспортом встановлено пунктом 5.4 Інструкції№281.

Згідно підпункту 5.4.1 пункту 5.4 Інструкції№281перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, та ГОСТ 27352-87 «Автотранспортные средства для заправки и транспортирования нефтепродуктов. Типы, параметры и общин технические требования».

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою № 1-ТТН (нафтопродукт), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт.

У свою чергу, порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском газів вуглеводневих скраплених встановлено Інструкцією про порядок приймання, зберігання, відпуску та обліку газів вуглеводневих скраплених для комунально-побутового споживання та автомобільного транспорту, затвердженоюнаказом Міністерства палива та енергетики України 03.06.2002 №332, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.04.2003 за №331/7652 (далі Інструкція №332)

Підпунктом 5.2.2 пункту 5.2 Інструкції №332 визначено, щоприймання скрапленого вуглеводневого газу (СВГ), що надійшов автомобільним транспортом від постачальників, проводиться вантажоодержувачем на підставі видаткових та товаротранспортних накладних (типова форма № 1-ТН, затверджена наказом Міністерства транспорту та Міністерства статистики України від 29.12.1995 № 488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля») та документів про якість (паспортів) на СВГ, оформлених у відповідності до ДСТУ 4047-2001, з обов'язковим складанням акта приймання за кількістю СВГ, що надійшов автомобільним транспортом, за формою № 3-ГС. Видаткова та товаротранспортна накладні є підставою для оприбуткування СВГ за складським та бухгалтерським обліком підприємства.

Отже, приймання нафтопродуктів та газів вуглеводневих скраплених, що надходять автомобільним транспортом здійснюється на підставі товарно-транспортної накладноїза формою № 1-ТТН і документів, що підтверджують якість відповідних паливно-мастильних матеріалів.

Судом встановлено, що переміщення паливно-мастильних матеріалів від ТОВ «Укртрансоіл-2009» до ТОВ «Парком Транс» здійснювалось перевізником ТОВ «Торггруп» за замовленням ТОВ «Укртрансоіл-2009», що підтверджується товарно-транспортними накладними, які містять вичерпні відомості про автомобіль, яким здійснювалось перевезення, найменування та марку паливно-мастильного матеріалу, номер резервуару, обєму паливно-мастильних матеріалів, методу визначення маси, маси паливно-мастильного матеріалу (т.5, а.с. 35-74).

Якість та походження поставлених у рамках договору комісії від 31.10.2014 №31-К паливно-мастильних матеріалів підтверджується паспортами якості та сертифікатами відповідності, копії яких наявні у матеріалах справи (т.5, а.с. 77-80).

Приймання паливно-мастильних матеріалів за кількістю та якістю здійснювалось на підставі вказаних товарно-транспортних накладних та паспортів якості уповноваженими (посадовими) особами позивача згідно довіреностей, складених відповідно до абз. 3 п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (зі змінами та доповненнями) (т.3 а.с.142-145).

Судом також встановлено, що між ТОВ «Парком Транс» як покупцем та ТОВ «Укртрансоіл-2009» як продавцем було укладено договір купівлі-продажу №44 від 01.04.2015, у порядку та на умовах якого Продавець зобовязувався передати у власність Покупця товар, найменування, кількість ціна та загальна вартість якого визначається у специфікації (т.2, а.с. 203-204).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу №44 від 01.04.2015 ТОВ «Укртрансоіл-2009» поставило ТОВ «Парком Транс» паливно-мастильні матеріали, а саме нафтовий напівфабрикат на загальну суму 70 207,06 грн., що підтверджується видатковою накладною №7487 від 27.07.2015 на суму 70 207,06 грн., у тому числі ПДВ 11 701,18 грн. (т.2, а.с. 205).

За фактом відвантаження товару ТОВ «Укртрансоіл-2009» виписало та зареєструвало податкову накладну№727002 від 27.07.2015 на загальну суму 70 207,06 грн., у тому числі ПДВ 11 701,18 грн. (т.2, а.с. 206-207).

Вказані нафтопродукти були оплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 20.10.2015 №8265 з відміткою банку про його виконання (т.2, а.с. 208-209).

Суму податку на додану вартість у розмірі 11 701,18 грн. за вказаною податковою накладною було включено позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду, про що свідчить Додаток 5 до податкової декларації з ПДВ (т.2, а.с. 65-117).

Як пояснив представник позивача, при виконанні договору купівлі-продажу №44 від 01.04.2015 фізичного переміщення нафтового напівфабрикату не відбувалось, оскільки попередньо придбаний товар був переданий ТОВ «Укртрансоіл-2009»позивачеві на відповідальне зберігання.

Так, судом встановлено, що між ТОВ «Парком Транс» (Зберігач) та ТОВ «Укртрансоіл-2009» (Поклажодавець) було укладено договір зберігання №43 від 31.03.2015, відповідно до якого Поклажодавець передає Зберігачу, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання та зобов'язується повернути Поклажедавцеві у схоронності паливно-мастильні матеріали (т.2, а.с. 198-200).

Згідно вказаного договору ТОВ «Укртрансоіл-2009» передало на зберігання позивачеві нафтопродукти, у тому числі, нафтовий напівфабрикат у загальній кількості 290,104 тонн, що підтверджується актом прийому-передачі товару на відповідальне зберігання від 31.03.2015 №1 (т.2, а.с. 201).

Судом встановлено, що у день продажу переданих позивачеві на відповідальне зберігання нафтопродуктів вказані нафтопродукти були повернуті з відповідального зберігання, що підтверджується актом повернення товару з відповідального зберігання від 27.07.2015 №4392 (т.2, а.с. 202).

Фактична наявність нафтового напівфабрикату, що був переданий ТОВ «Укртрансоіл-2009» на відповідальне зберігання відповідачеві та поставленого у подальшому згідно договору купівлі-продажу №44 від 01.04.2015, підтверджується актом інвентаризації, який складено та підписано за участю представника податкового органу (т.2, а.с. 212).

Судом встановлено, що придбаний у ТОВ «Укртрансоіл-2009» нафтовий напівфабрикат був реалізований позивачем на користь ТОВ «Нафтотрейд-2015», що підтверджується договором купівлі-продажу №2907/1-15 від 05.07.2015, видатковою накладною №39243 від 02.07.2015, податковою накладною від 02.11.2015 №1102001 (т.5, а.с. 83-89).

Вирішуючи, чи було дотримано позивачем вимоги податкового законодавства при формуванні спірних сум податкового кредиту за наслідками вказаних господарських операцій, суд виходив з наступного.

Податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У силу положень підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до підпункту 14.1.191 постачання товарів будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Постачанням товарів також вважається передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку із, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту є податкова накладна, що видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень вбачається, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість та податку на прибуток на суму понесених витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів (зокрема, але не виключно, податкових накладних), що підтверджують її здійснення.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 N 996-XIV визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У свою чергу, під господарською операцією згідно статті 1 вказаного Закону розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту та витрат є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, перевірка правильності відображення господарської операції у податковому обліку вимагає дослідження дійсного переміщення активу між учасниками поставки та аналіз змін їх майнового стану з урахуванням усіх доводів та доказів, наданих учасниками провадження.

Як вже зазначалось судом, податкові зобов'язання були визначені позивачеві у зв'язку з формуванням податкового кредиту за рахунок сум податку, сплачених контрагенту у складі вартості паливно-мастильних матеріалів, прийнятих для реалізації у рамках договору комісії.

Збільшуючи грошові зобов'язання позивача з податку на додану вартість, відповідач виходив з того, що ТОВ «Укртрансоіл-2009» не виконувало своїх обов'язків з поставки на користь позивача паливно-мастильних матеріалів.

Водночас, відповідач не ставив під сумнів правильність здійснення позивачем математичного розрахунку податкового кредиту за первинними документами податкового та бухгалтерського обліку.

Акт перевірки та письмові заперечення відповідача також не містять зауважень щодо форми і змісту наданих позивачем документів первинного бухгалтерського обліку. Зокрема, відповідач під час розгляду справи не заперечував, що первинні бухгалтерські документи, якими позивач та його контрагент супроводжували виконання спірних фінансово-господарських операцій, містять усі необхідні реквізити, дозволяють беззаперечно встановити зміст та обсяги господарських операцій та ідентифікувати осіб, які були їх учасниками.

Відповідач також не ставив під сумнів та не заперечував наявність у ТОВ «Укртрансоіл-2009» спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання описаних вище правочинів, наявність у названого контрагента умов для здійснення господарської діяльності (майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів тощо).

Під час перевірки відповідачем не було встановлено дефектів у правовому статусі контрагента позивача, як-то відсутність ТОВ «Укртрансоіл-2009» за місцезнаходженням як станом на момент здійснення спірних фінансово-господарських операцій, так і станом на момент перевірки; наявність зафіксованих у будь-якій формі пояснень посадових осіб ТОВ «Укртрансоіл-2009», у яких останні заперечували б факт складання первинних документів від імені ТОВ «Укртрансоіл-2009», чи свою причетність до господарської діяльності ТОВ «Укртрансоіл-2009», кримінальних проваджень за фактами фіктивного підприємництва відносно таких осіб тощо.

Висновки відповідача про безтоварність розглядуваних фінансово-господарських операцій позивача та ТОВ «Укртрансоіл-2009» фактично ґрунтуються на доводах про відсутність документального підтвердження фізичного переміщення паливно-мастильних матеріалів під час виконання договору комісії та висновках документальних перевірок ТОВ «Укртрансоіл-2009», оформлених актами перевірок від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072.

Так, в акті перевірки та письмових запереченнях проти позову відповідач стверджував, що на письмовий запит контролюючого органу позивач до перевірки надав договори купівлі-продажу нафтопродуктів, договори комісії, видаткові накладні, виписки з банків, платіжні доручення, податкові накладні.

Разом з цим, товарно-транспортних накладних, які у розглядуваному випадку є підставою для прийняття та обліку паливно-мастильних матеріалів за кількістю та якістю не надав.

З урахуванням викладеного відповідач, керуючись положеннями пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України,дійшов висновку, що такі документи у позивача на момент формування спірних сум податкових вигод були відсутні.

Втім суд критично ставиться до висновків акта перевірки про відсутність у позивача документів, що підтверджують транспортування товару, переданого позивачеві на виконання умов договору комісії.

Насамперед суд зазначає, що копії товарно-транспортних накладних, якими опосередковано виконання договору комісії від 31.10.2014 №31-К,були долучені позивачем до матеріалів справи. Оглянувши вказані товарно-транспортні накладні суд дійшов висновку,що вони відповідають типовій формі №1-ТТН, затвердженій Інструкцією №281, містять усі обов'язкові реквізити, у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарської операції, дозволяють однозначно ідентифікувати осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та їх складання.

Відомості, зазначені у вказаних товарно-транспортних накладних відповідають умовам укладеного договору комісії від 31.10.2014 №31-К.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на письмовий запит контролюючого органу ТОВ «Парком Транс» до перевірки надало контролюючому органу копії первинних документів, складених за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Укртрансоіл-2009», зокрема, товарно-транспортні накладні за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, що підтверджується листом від 24.03.2016 №24/03 (т.5, а.с. 75-76).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Водночас, згідно з пунктом 85.6 статті 85 Податкового кодексу Україниу разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Актів, що свідчать про відмову позивача надати до перевірки документи по взаємовідносинам з ТОВ «Укртрансоіл-2009», зокрема, доказів транспортування паливно-мастильних матеріалів, матеріали справи не містять.

Суд також відхиляє посилання представника відповідача на запит контролюючого органу від 28.03.2016 №1211/10/10-16-22-02, оскільки вимога щодо надання первинних документів, якими підтверджується транспортування продукції, стосувалась взаємовідносин позивача з ТОВ «Бел-Ойл», які не є предметом розгляду у рамках цієї справи (т.5, а.с. 124-125).

Між тим, неподання платником податків до перевірки окремих документів не спростовує їх юридичного значення та не може бути підставою для відхилення їх судом під час надання правової оцінки господарської операції, за наслідками якої платником податків сформовані показники бухгалтерської та податкової звітності.

Суд зазначає, що норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки.

Не дає підстави для такого висновку і пункт 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, адже наведена норма кодексу лише визначає статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежує право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Обов'язок суду оцінити відповідні докази за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України є однією з гарантій установлення об'єктивної істини у справі та прийняття правильного рішення у відповідності з вимогами статті 159 КАС.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України в постанові від 08.04.2015 К/9991/39128/12, К/9991/55280/12.

Колегія суддів також не погоджується з посиланнями відповідача на положення Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів», «Про автомобільний транспорт» у частині ненадання до перевірки свідоцтва про допущення до перевезення небезпечних вантажів, не погодження маршруту та режиму перевезення небезпечних вантажів, страхових полісів на водіїв тощо.

Так вказані документи не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів, не містять відомостей про учасників та умови господарської операції з поставки паливно-мастильних матеріалів, відтак не можуть слугувати підтвердженням або спростуванням реальності господарської операції.

Крім того, акцентуючи в письмових запереченнях на відсутність вказаних документів, відповідачем не було враховано, що положення вказаних законів не поширюються на позивача, позаяк у спірних правовідносинах позивач не надавав послуг з перевезення небезпечних вантажів.

Більш того, судом встановлено, що перевезення паливно-мастильних матеріалів відбувалось виключно у межах однієї нафтобази, що спростовує доводи відповідача про необхідність погодження маршрутів з органами МВС та отримання свідоцтв про допущення до перевезення небезпечних вантажів.

Безпідставними є також посилання відповідача на ненадання до перевірки та матеріалів справи актів здавання-приймання нафтопродуктів за формою №34-НП, оскільки відповідно до вимог підпункту 5.5.7 пункту 5.5 Інструкції №281 вказаний акт складається лише у випадку приймання нафти під час надходження нафтопровідним транспортом.

Водночас, за змістом пункту 5.4 Інструкції №281 та пункту 5.2 Інструкції №332 приймання нафтопродуктів та газів вуглеводневих скраплених, що надходять автомобільним транспортом, здійснюється на підставі товарно-транспортної накладної за формою № 1-ТТН і документів, що підтверджують якість відповідних товарів.

Таким чином, суд зазначає, що висновки контролюючого органу про відсутність документального підтвердження транспортування товару від ТОВ «Укртрансоіл-2009» до позивача є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Що стосується посилань контролюючого органу на акти перевірок від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072 як на доказ безтоварності поставки на користь позивача паливно-мастильних матеріалів, суд звертає увагу на наступне.

Так, у вказаних актах перевірки з огляду на відмову ТОВ «Укртрансоіл-2009» надати документи бухгалтерського та податкового обліку, контролюючий орган дійшов висновку про відсутність постачання товарів, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, і, як наслідок, про відсутність постачання відповідних товарів, зокрема, нафтопродуктів на користь контрагентів-покупців у період січень-грудень 2014 року, січень-травень 2015 року (т.2, а.с. 128-173).

Не можна погодитися з доводами відповідача, що висновки актів перевірок від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072 є підтвердженням факту відсутності поставок паливно-мастильних матеріалів до позивача.

Суд зазначає, що будь-які висновки перевірок контрагентів платника податків, за результатами яких контролюючим органом не було визначено податкові зобов'язання у порядку, встановленому пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, не є юридичними фактами та не можуть бути покладені в основу висновків про фіктивність господарських операцій.

Згідно абзацу 5 пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України (із змінами, внесеними Законом України № 655-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків»), контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до статті 60 цього Кодексу.

Суд зауважує, що перевірки ТОВ «Укртрансоіл-2009», оформлені актами від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072, були призначені на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України згідно постанови слідчого з ОВС відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області від 10.03.2015 та від 19.07.2015 відповідно.

У цьому контексті суд зазначає, що відповідно до пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов'язання розраховується контролюючим органом за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи), у тому числі посадових (службових) осіб неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, або фізичної особи - підприємця, що перевіряється, предметом якого є податки та/або збори, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається таким контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Матеріали такої перевірки разом з висновками контролюючого органу передаються органу, що призначив перевірку.

Судом встановлено, що на момент проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Парком Транс» та на момент розгляду і ухвалення рішення у цій справі податкові повідомлення-рішення на підставі актів перевірок від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072 не складались.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, матеріали перевірок, оформлені актами від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072, були направлені ДПІ в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області до слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області, де останні були долучені до матеріалів кримінального провадження №0000117 від 10.16.2015, що підтверджується листом ГУ ДФС у Київській області від 19.11.2015 №35547077/10-36-09-00-01.

У судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що податкові повідомлення-рішення на підставі актів перевірок від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072 не складались, з огляду на триваюче досудове слідство у рамках кримінального провадження №0000117 від 10.16.2015.Таким чином, посилання контролюючим органом в ОСОБА_3 перевірки на висновки актів перевірок від 18.05.2015

№1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072 є незаконним та передчасним, адже жодного процесуального рішення за даними актами перевірок не прийнято.

Свідки також посилались на акти перевірок ТОВ «Укртрансоіл-2009» від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072, якими встановлено відсутність документального підтвердження імпорту чи придбання на митній території України товарів, що у подальшому були передані позивачеві на комісію.

З приводу того, чи витребовувались контролюючим органом під час перевірки товарно-транспортні накладні по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Укртрансоіл-2009» свідки відповіли, що відповідні вимоги були висловлені усно представникам ТОВ «Парком Транс». При цьому свідки підтвердили, що жодних актів, які б засвідчили факти відмови позивача надати ті чи інші витребувані у ході перевірки документи під час перевірки не складалось.

Водночас до перевірки позивачем були надані договір комісії, податкові та видаткові накладні, звіти комісіонера та докази оплати позивачем відповідних товарів. Свідки також не заперечували, що податкові та видаткові накладні, складені за результатами взаємовідносин позивача з ТОВ «Укртрансоіл-2009» містять усі обов'язкові реквізити, дозволяють ідентифікувати зміст та обсяг господарських операцій та осіб, відповідальних за їх вчинення.

Проте, з огляду на висновки актів перевірок ТОВ «Укртрансоіл-2009» від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072та зважаючи на неподання до перевірки товарно-транспортних накладних,інші надані до перевірки документи, на переконання свідків, не можуть бути підтвердженням реальності розглядуваних господарських операцій.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано жодних доказів того, що товари, які були поставлені позивачеві на виконання умов договору комісії були виготовлені позивачем самостійно або обліковувались на складі позивача до відображення у бухгалтерському обліку спірних господарських операцій, чи були придбані у інших суб'єктів господарювання.

Вищий адміністративний суд України у своєму листі від 02.06.2011 № 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України» наголосив, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив: « 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. 71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов'язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 по справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюється конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. При цьому, Суд не прийняв зауваження Уряду щодо загальної практики відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постановах від 11.12.2007 року (справа № 21-1376во06 ), від 09.09.2008 (справа №21-500во08), від 01.06.2010 (справа №21-573во10) та від 31.01.2011 у справі №21-47а10, дійшов висновку, що «у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

Таким чином, лише встановлення в ході судового розгляду справи факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях та повинні бути підтвердженими належними і достатніми доказами.

В контексті викладеного, обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли свідчити про їх фіктивність чи про те, що дії позивача і його контрагента були спрямовані на отримання незаконної податкової вигоди, відповідачем не наведено, а судом не встановлено.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим вважається, що дії платника, які мають результатами отримання податкової вигоди, є економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності,достовірними.

Подання платником податковому органові усіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством з питань оподаткування, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковим органом не доведено, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття податковим органом оспорюваного акта, покладено на такий орган, як це випливає зі змісту частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України. У зв'язку з цим, при вирішенні в адміністративному суді спору податковою інспекцією мають бути представлені суду докази необґрунтованого виникнення у платника податкової вигоди. Ці докази, як і докази, подані платником, підлягають дослідженню у судовому засіданні у їх сукупності та взаємозв'язку згідно з вимогами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час розгляду справи відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з'ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентом позивача господарських операцій.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки контролюючого органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Укртрансоіл-2009» є формальними та необ'єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов'язань та податкового кредиту.

Отже, висновок податкового органу про порушення позивачем пункту 44.3, пункту 44.6 статті 44, підпункту 14.1.36, пункту 14.1 статті 14, пунктів198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Укртрансоіл-2009» на суму 6 048 016,00 грн., є необґрунтованим.

Щодо висновків перевірки про порушення позивачем підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, статі 213, статті 216 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено акцизний податок на суму 99 956 620,41 грн., та пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 19 991 324,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212 Податкового кодексу України платниками акцизного податку є особа, яка виробляє підакцизні товари (продукцію) на митній території України, у тому числі з давальницької сировини.

Пунктом 215.1 статті 215 Податкового кодексу України передбачено, що до підакцизних товарів належать, зокрема, нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне.

Згідно з підпунктом 213.1.1 пункту 213.1 статті 213 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є операції з реалізації вироблених в Україні підакцизних товарів (продукції).

У розумінні підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України під реалізацією підакцизних товарів (продукції) розуміються будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Так, висновки контролюючого органу про заниження позивачем акцизного податку та податку на додану вартість у вказаній частині зводиться до відсутності документального підтвердження реальності господарських операцій позивача з ТОВ «Укртрансоіл-2009» з поставки позивачеві паливно-мастильних матеріалів відповідно до умов договору комісії від 31.10.2014 №31-К, у зв'язку з чим контролюючий орган дійшов висновку, що реалізовані позивачем у період з липня по жовтень 2015 року у рамках договору комісії паливно-мастильні матеріали були вироблені безпосередньо позивачем та не оподатковані акцизним податком у порядку, встановленому розділом VI (Акцизний податок) Податкового кодексу України.

В ході судового розгляду справи судом було встановлено, що період, який підлягав перевірці, не охоплює той період, в якому відбувались господарські операції між ТОВ «Парком Транс» та ТОВ «Укртрансоіл-2009» з приймання-передачі товару на комісію, в обсягах реалізованих позивачем паливно-мастильних матеріалів у період з липня по жовтень 2015 року, а висновки контролюючого органу були зроблені без дослідження первинних бухгалтерських документів, складених в результаті здійснення таких господарських операцій.

Судом були досліджені та оцінені надані позивачем первинні документи по взаємовідносинам з ТОВ «Укртрансоіл-2009», на підставі чого суд дійшов висновку, що господарські операції, спрямовані на виконання договору комісії від 31.10.2014 №31-К, дійсно відбулися; перевіривши фактичний рух товарів в процесі здійснення господарських операцій, суд приходить до висновку, що факт постачання ТОВ «Укртрансоіл-2009»паливно-мастильних матеріалів позивачеві підтверджується документально.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду будь-яких належних доказів, які покладено в основу висновків перевірки на підтвердження відсутності факту реальності господарських операцій між ТОВ «Укртрансоіл-2009» та ТОВ «Парком Транс».

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки підтвердили, що обставин наявності технологічної можливості, виробничого обладнання, кваліфікованого персоналу та сировини для виробництва бензину, дизельного палива та скрапленого газу у ході перевірки не встановлювали, а висновки про виробництво позивачем паливно-мастильних матеріалів та скрапленого газу зроблені виключно на підставі висновків актів перевірок ТОВ «Укртрансоіл-2009» від 18.05.2015 №1052/10-16-22-02/38274072 та від 12.08.2015 №1628/10-16-22-02/38274072.

Таким чином, в основу збільшення позивачу грошових зобов'язань з акцизного податку відповідачем було протиправно покладено висновки актів перевірок його контрагента без фактичного встановлення порушень податкового законодавства самим позивачем.

Отже, висновки відповідача про порушення позивачем підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, статті 213, статті 216 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено акцизний податок на суму 99 956 620,41 грн., та пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 19 991 324,00 грн., є необґрунтованими.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в частині правомірності визначення оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями від 24.05.2016 №/1135 та від 30.09.2016 № суми грошових зобов'язань за штрафними санкціями, суд зазначає таке.

З вказаних податкових повідомлень-рішень слідує, що відповідачем застосовано до позивача штраф у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання.

Положеннями статті 123 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування (абзац 2 п.123.1 ст.123 ПК).

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування (абзаци 3, 4 п.123.1 ст.123 ПК).

Отже підставою для застосування контролюючим органом штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого суми податкового зобов'язання є повторне визначення платнику податків контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку.

Відповідач у своїх поясненнях зазначав, що підставою для застосування штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання при прийнятті оспорюваних у цій справі податкових повідомлень-рішень слугували податкові повідомлення-рішення від 16.03.2016 №/447 та №/448, прийняті на підставі висновків акта перевірки від 02.09.2015 №1704/10-37/2201/38510873 (т.5, а.с. 212-213).

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п. 56.2 ст. 56 ПК).

Відповідно до пункту 56.15 статті 56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Згідно з абзацом 4 пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Отже у разі визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків відповідно до положень пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, такий контролюючий орган приймає відповідне податкове повідомлення-рішення, яке направляється платнику податків.

У той же час, у разі незгоди платника податків з податковим повідомленням-рішенням, останній має право оскаржити його в адміністративному чи судовому порядку, а визначені на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення грошові зобовязання є неузгодженими до закінчення процедури адміністративного чи судового оскарження.

Судом встановлено, що податкові повідомлення-рішення від 16.03.2016 №/447 та №/448 були оскаржені позивачем до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 було відкрито провадження в адміністративній справі №810/1246/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Парком Транс» до Державної податкової інспекції в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 16.03.2016 №/447 та №/448.

Таким чином, визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 16.03.2016 №/447 та №/448 грошові зобов'язання у силу положень пункту5 6.18 статті 56 Податкового кодексу України вважаються неузгодженими.

З урахуванням викладеного, на момент прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень від 24.05.2016 №/1135 та від 30.09.2016 № у контролюючого органу не було правових підстав для накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання.

Пунктом 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. В зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.М.Кузьмишина

С.Б. Шелест

Повний текст виготовлено 29 серпня 2017 року.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Шелест С.Б.

Кузьмишина О.М.