Справа № 806/1107/17
Суддя: Помогаєв А. В.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України
Справа № 806/1107/17
провадження № 2-а/0285/512/17
30.08.2017 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря Кравець І.А., представника відповідача Панасюка В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В уточненій позовній заяві від 03.05.2017 року (а.с. 28-32) просив наступне:
1) Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 17.03.2017 року №24, щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
2) Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 29.04.2016 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
3) Стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн.
В обґрунтування позовних вимог, посилався на наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах з 26.10.1983 р. по 10.09.1984 року, під час якої виконував обов`язки військової служби на території Республіки Афганістан, де отримав поранення.
07.04.2016 року Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з виконанням обов`язків при перебуванні в країні, де велись бойові дії, встановлено зв`язок поранень позивача з виконанням обов`язків військової служби.
29.04.2016 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Позивач вважає, що у зв`язку з встановленням йому третьої групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, станом на дату встановлення інвалідності, а саме 29.04.2016 року, відповідно до чинних на час виникнення правовідносин статей 16-16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 p. №975 (далі по тексту - Порядок №975).
Відповідно до зазначеного Порядку №975, позивачем 24.11.2016 року була подана заява до Міністерства оборони України через Новоград-Волинський об`єднаний міський військовий комісаріат, Житомирський ОВК, для виплати одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Житомирський обласний військовий комісаріат направив до Міністерства оборони України документи щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи.
Рішенням комісії відповідача від 08.07.2016 року №52 документи позивача повернуто на дооформлення Житомирському ОВК.
Листом від 08.07.2016 р. документи повернути позивачу, як такі, що не відповідають вимогам Порядку № 975, а саме відсутні документи про причину та обставини поранення.
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 року рішення відповідача від 08.07.2016 року №52 визнано протиправним та скасовано, Міністерство оборони України зобов`язано розглянути заяву та документи з прийняттям відповідного рішення. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017 року постанову від 20.12.2016 року залишено без змін.
На підставі рішення адміністративного суду від 20.12.2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Міністерства оборони України з заявою про призначення грошової допомоги, але уповноваженою комісією відповідача 17.03.2017 року винесено рішення №24 про відмову у призначенні такої допомоги, з посиланням на відсутність документів про причину та обставини поранення.
Позивач вважає таку відмову протиправною та просить скасувати оскаржуване рішення, зобов`язати відповідача призначити та виплатити спірну допомогу.
Крім того, просить стягнути відшкодування моральної шкоди, яку йому завдано протиправними рішеннями відповідача.
Позивач у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача прибув у судове засідання, проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Вважає, що позивач не має права на отримання грошової допомоги, оскільки не виконав вимоги п. 11 Порядку №975, який встановлює обов`язок заявника подати документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Крім того, вважає, що задоволення позову призведе до втручання суду у дискреційні повноваження органу державної влади.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Така неявка не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 26 жовтня 1983 року по 10 вересня 1984 року проходив військову службу на території Республіки Афганістан, де в той час відбувались військові дії, та приймав участь у бойових діях в складі військової частини пп НОМЕР_1 . У 1984 році отримав вогнепальні осколкові поранення голови, спини, рук, тулуба, ніг, ЗЧМТ (контузія).
Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №1542 від 07.04.2016 року встановлено, що поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії (а.с. 11).
Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА №514379 від 06.05.2016, позивачу встановлено третю групу інвалідності з 29.04.2016 року (а.с. 13).
У травні 2016 року ОСОБА_1 подав до Житомирського ОМВК через Новоград-Волинський ОМВК заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, внаслідок поранення (контузії), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Заява разом з приєднаними документами отримана третьою особою та в подальшому направлені до Міністерства оборони України.
Як видно з витягу з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08 липня 2016 року №52, розглянувши подані документи ОСОБА_1 , комісія прийняла рішення про повернення поданих документів до Житомирського обласного військового комісаріату на доопрацювання.
Висновок Комісії про направлення на доопрацювання документів обґрунтовано тим, що в поданих матеріалах відсутні документи, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, як це передбачено пунктом 11 Порядку №975 (а.с. 10).
Зазначене рішення відповідача було оскаржено позивачем до суду.
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду № 806/2335/16 від 20.12.2016 року рішення відповідача від 08.07.2016 року №52 визнано протиправним та скасовано, зобов`язано розглянути заяву та документи з прийняттям відповідного рішення. (а.с. 16-19)
Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017 р. постанову від 20.12.2016 р. залишено без змін. (а.с. 20-23)
На підставі рішення адміністративного суду від 20.12.2016 р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Міністерства оборони України з заявою про призначення грошової допомоги, але уповноваженою комісією відповідача 17.03.2017 р. винесено рішення №24 про відмову у призначенні такої допомоги, з посиланням на відсутність документів про причину та обставини поранення. (а.с. 9)
Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку і підстав призначення та нарахування одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців, як складової їх соціального захисту, регулюються правовими нормами Закону України від 20 грудня 1991 року N 2011-XII "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон N 2011-XII), що були чинні на день виникнення таких відносин.
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст.1 Закону №2011-XII).
За змістом статті 16 зазначеного Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Така одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.
За приписами ч. 6 ст. 16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Суд бере до уваги, що згідно з частиною 8 статті 16-3 Закону №2011-XII, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII його дія поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.
Частиною 2 статті 16 Закону №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п.4 : встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до частини 1 статті 16-2 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Суд зазначає, що подання позивачем до Житомирського ОМВК вказаної заяви та доданих до неї документів повністю узгоджується із вимогами п.11 Порядку №975.
За приписами абзацу 2 п.13 Порядку №975 відповідач, Міністерство оборони України, як розпорядник бюджетних коштів, приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Згідно з підпунктом 2 пункту 6 Порядку №975 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону №2011-XII право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 року (справа N 21-446а14) та від 21.04.2015 року (справа N 21-183а13), що згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Матеріалами справи підтверджено, що поранення, контузія та захворювання позивача пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби.
Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, при вирішенні даної справи суд зобов`язаний взяти до уваги обставини, встановлені постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 року по справі № 806/2335/16.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року.
Під час повторного розгляду заяви позивача комісією відповідача прийнято рішення про відмову в задоволенні заяви.
Оскаржуване рішення містить посилання на п. 11 Порядку №975, який встановлює обов`язок заявника подати документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Суд зазначає, що автором таких документів має бути саме Міністерство оборони України в особі підпорядкованих йому органів, або органи військового управління СРСР, що існували раніше. Отже, позивач не може нести негативні наслідки відсутності таких документів.
Крім того, положення ст. 62 Конституції України, які встановлюють презумпцію невинуватості, є нормами прямої дії, що мають перевагу над нормою п. 11 Порядку №975, який встановлює обов`язок заявника подати документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
ОСОБА_1 крім заяви були подані: довідка Житомирської обласної МСЕК № 2, витяг із протоколу засідання Центральної ВЛК МОУ по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1542 від 07.04.2016 року, висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 07.04.2016 року № 920/Ж, відповідно до яких причиною інвалідності були бойові дії під час проходження ОСОБА_1 військової служби, а обставиною поранення - виконання обов`язків військової служби.
Таким чином, цілий ряд фахівців як то судово-медичний експерт, члени ВЛК МОУ та фахівці МСЕК підтверджує, що: "поранення, (контузія) і захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії". До того ж, Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 р. № 402 (далі Положення № 402) чітко передбачено, що категорія громадян, до якої відноситься позивач, при встановленні причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва) надавати довідку про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) не повинні.
Відповідно до п. 21.3 Положення № 402 причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.
Так, відповідно до даного пункту Положення № 402 центральна ВЛК Міністерства оборони України оглядала позивача та встановила причинний зв`язок поранень, що підтверджується витягом з протоколу.
Відповідно до п.21.5. Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях: г) "Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії".
Саме таке формулювання щодо позивача зазначене в Протоколі Центральної ВЛК МОУ № 1542 від 07.04.2016 року
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 № 21-446а14, 21.04.2015 № 21-135а15, 10.03.2015 № 21-563а14.
Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача.
Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі, суд встановив, що оскаржуване рішення відповідача оформлене протоколом №24 від 17.03.2016 року, містить порядкову позначку «11.», яка вказує на те, що наданий позивачу документ фактично є витягом з протокольного рішення, яке має певну кількість пунктів, які можуть стосуватись інших осіб та питань, що не стосуються прав позивача.
За таких обставин, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування судом рішення відповідача в цілому.
Отже, дана вимога позивача підлягає задоволенню лише в частині визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене пунктом 11 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 17.03.2017 року №24.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу спірну одноразову грошову допомогу, суд зазначає на наступне.
Відповідно до пункту 12 Порядку №975, спірна виплата здійснюється Міністерством оборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 13 Порядку передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
З наведеного випливає, що отримавши заяву відповідач зобов`язаний був прийняти рішення, яке є підставою для виплати коштів уповноваженим органом. У даному випадку, таким органом є третя особа по справі.
Приймаючи до уваги, що Міністерством оборони України не прийнято відповідне рішення та з огляду на обсяг компетенції останнього, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату одноразової грошової допомоги.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, суд має повноваження зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача, оскільки це і є основним завданням адміністративного судочинства.
При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки суд не вирішує в цьому разі питання про надання певного статусу, не призначає допомогу у певному розмірі, а лише зобов`язує державний орган вчинити дії у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням йому інвалідності 3 групи внаслідок поранення, контузії пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 29.04.2016 року, підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, відповідач зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до вимог частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у поєднанні з частиною другою статті 11 цього Кодексу, суд вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання Міністерства оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по інвалідності 3 групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі150-кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності
Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Відповідно до роз`яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивач є особою, яка втратила працездатність, має певні захворювання, дійсно пережив моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача що виразились у відмові в отриманні грошової допомоги, право на яку гарантовано Законом.
Такі страждання виразились в емоційних переживаннях, які зазвичай виникають у будь-якої людини у зв`язку з протиправною відмовою в отриманні соціальної виплати. Крім того, позивач вимушений був прикладати певних зусиль для захисту своїх прав.
Суд також враховує, що права позивача порушені особою, яка уповноважена від імені держави забезпечити його соціальний захист. Натомість позивача безпідставно позбавлено коштів, які він обґрунтовано розраховував використати для забезпечення власних життєво необхідних потреб, як то харчування, лікування, тощо.
Застосування даного виду цивільно-правової відповідальності випливає з дій відповідача, як юридичної особи і самостійного суб`єкта цивільних правовідносин, що зобов`язаний утримуватись від порушення прав інших осіб.
Разом з тим, позивачем необґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо її відшкодування та, враховуючи характер перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу, слід визначити в сумі 1000 грн.
Така сума не є надмірною, її стягнення не призведе до істотного погіршення матеріального стану відповідача, разом з тим, вона забезпечить виконання ним обов`язку з відшкодування завданої шкоди.
Позивач, як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому понесені судові витрати компенсуються за рахунок Державного бюджету України відповідно до положень ч.5 ст. 94 КАС України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 9, 23, 24, 122, 158-160, 185 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене пунктом 11 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 17.03.2017 року №24.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомогу у зв`язку з встановленням йому інвалідності 3 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 29.04.2016 року.
Стягнути з Міністерство оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.)
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.
Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 04.09.2017 року.
Суддя А.В. Помогаєв