Справа № 815/1767/17
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1767/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Катаєвої Е.В., судді Кравченка М.М., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, в якому відповідно до уточненого позову від 04.08.2017 року, просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо затримки розрахунку при звільненні; стягнути з Міністерства внутрішніх справ України компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 232945,44 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.12.2014 року №2749 о/с «По особовому складу», відповідно до Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил, за п.64 «ж» (за власним бажанням): капітана міліції ОСОБА_1 (М-196943), оперуповноваженого в особового важких справах оперативно-зонального відділу управління внутрішньої безпеки в Одеській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), з 31 грудня 2014 року, установивши щомісячну премію за грудень 2014 року у розмірі 1562,40 грн.

Позивач вказує, що відповідно до ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей", особам, які звільняються зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як зазначає позивач, вислуга років на день звільнення його зі служби в календарному обчисленні, складала 12 років 05 місяців 06 днів.

Позивач вказує, що всупереч приписам чинного законодавства, розрахунку з ним у строки, передбачені законом, проведено не було. Письмових повідомлень про нараховані суми, які належали йому до виплати, роботодавцем також надіслано не було. З моменту звільнення по час звернення до суду відсутні будь-які спори між позивачем та його колишнім роботодавцем з приводу розміру належних йому до виплат сум.

Також в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що після звільнення він неодноразово звертався в телефонному режимі до колишнього роботодавця з вимогою нарахування та проведення виплати належних йому сум, які повинні бути виплачені працівникові при звільненні.

30.11.2016 року він подав письмову скаргу до МВС України, і лише після цього, 30.12.2016 року належна йому вихідна допомога в сумі 11598,06 грн. перерахована на картковий рахунок в банку.

Посилаючись на приписи статті 116, 117 КЗпП України, позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.08.2017 року (а.с. 192-198) та наведеного у ній розрахунку, просить стягнути з МВС України компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 232945,44 грн.

У судове засідання, призначене на 30 серпня 2017 року о 14:00 год., з'явились представник позивача та представник відповідача Головного управління МВС України в Одеській області.

Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України до суду не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно. Відповідно до письмових заперечень, які наявні в матеріалах справи, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню. Так, представник МВС України зазначив, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді оперативно-зонального відділу управління внутрішньої безпеки в Одеській області та отримував грошове забезпечення в ГУ МВС України в Одеській області. Відповідач вказав, що грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується (виплачувалось) за місцем проходження служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Враховуючи доводи МВС України, та заперечення позивача проти заміни вказаного відповідача належним, суд відповідно до ч. 3 ст. 52 КАС України залучив ГУ МВС України в Одеській області як другого відповідача.

Відповідно до наявних у матеріалах справи письмових заперечень, які надійшли від Головного управління МВС України в Одеській області через канцелярію суду 01.06.2017 року та наданих пояснень, відповідач позов не визнає з наступних підстав. Так, відповідач зазначив, що згідно витягу з наказу МВС України від 25.12.2014 року №2749 о/с, капітана міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого в особового важких справах оперативно-зонального відділу управління внутрішньої безпеки в Одеській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), звільнено з 31 грудня 2014 року. Відповідач вказує, що зазначений відділ управління внутрішньої безпеки лише дислокується в Одеській області, однак підпорядкований Департаменту внутрішньої безпеки МВС України. Відповідач зазначає, що у звязку з ненадходженням від Департаменту фінансово-облікової політики МВС України довідки про розрахунок календарної вислуги позивача для нарахування одноразової допомоги при звільненні, одноразова грошова допомога при звільненні була нарахована та перерахована на картковий рахунок позивача у грудні 2016 року за 12 років календарної служби. ГУ МВС України в Одеській області здійснювало нарахування цієї допомоги працівникам у разі їх звільнення зі служби в міліції за погодженням МВС України в межах затверджених кошторисів, оскільки вказаний вище підрозділ не мав статусу юридичної особи та не мав своєї бухгалтерії. Також відповідач вважав помилковим наведений позивачем розрахунок компенсації, оскільки ним безпідставно враховано грошове забезпечення позивача за жовтень 2014 року, яке було сплачене позивачу одночасно з грошовим забезпеченням за листопад через несвоєчасне надходження витягу з наказу про призначення на посаду позивача та грошового атестату останнього.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України до суду також не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, письмові заперечення на позов до суду не надходили.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.12.2014 року №2749 о/с «По особовому складу», відповідно до Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил, за п.64 «ж» (за власним бажанням) капітана міліції ОСОБА_1 (М-196943), оперуповноваженого в особливо важливих справах оперативно-зонального відділу управління внутрішньої безпеки в Одеській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), з 31 грудня 2014 року, установивши щомісячну премію за грудень 2014 року в розмірі 1562,40 грн. (а.с. 8).

30.11.2016 року позивач звернувся на адреси МВС України та Департаменту фінансово-облікової політики МВС України зі скаргою, в якій просив: провести виплату одноразової грошової допомоги, встановленої законодавством при звільненні за реквізитами: АБ «Укргазбанк», МФО 320478, к/р 296468 (4260070/UAH); надати пояснення в письмовому вигляді про причини не проведення такої виплати своєчасно, відповідно до приписів чинного законодавства України (а.с. 9).

Листом від 12.01.2017 року №15/2-Н-224, Департамент фінансово-облікової політики МВС України повідомив позивача про те, що кошти для виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, яка передбачена ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у повному обсязі перераховані на його картковий рахунок відповідно до платіжного доручення від 26.12.2016 року №223 (а.с. 12).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17.03.2017 року, 30.12.2016 року на картковий рахунок ОСОБА_1 була зарахована сума в розмірі 11598,06 грн. (заробітна плата, ГУ МВС України в Одеській області) (а.с. 20).

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працею, яке захищається законом.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ врегульовано Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ №499 від 31.12.2007 року, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за №205/14896, пунктом 1.6 розділу І якої встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно пункту 1.18 розділу І вказаної Інструкції у разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальним є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як встановлено судом, позивача звільнено з органів внутрішніх справ 31.12.2014 року, повний розрахунок з ним здійснено 30.12.2016 року, шляхом перерахування на картковий рахунок позивача коштів в розмірі 11598, 06 грн. (а.с. 20).

Таким чином, судом встановлено факт звільнення працівника з місця роботи (служби) та допущення роботодавцем несвоєчасної виплати йому одноразової грошової допомоги, яка мала бути сплачена в день його звільнення. Встановлені обставини свідчать про порушення прав позивача, встановлених статтями 47, 116 Кодексу законів про працю України і є підставою для відшкодування позивачу середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Твердження представника Міністерства внутрішніх справ України про те, що затримка розрахунку з позивачем допущена з вини ГУ МВС України в Одеській області, а не з вини Міністерства внутрішніх справ України, не спростовує сам факт несвоєчасного проведення розрахунку з позивачем.

Доводи відповідачів про те, що спеціальними нормативними актами не передбачене відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівників міліції, а положення Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджується, суд до уваги не бере, виходячи з наступного.

Верховний Суд України при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію» вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальну законі в (постанова від 17 липня 2015 року у справі № 21-8а15).

Правовідносини з приводу проходження служби в органах внутрішніх справ на час виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», Положенням про проходженням служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), наказами та розпорядженнями МВС України.

Зазначеними нормативними актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника органів внутрішніх справ.

Лише в пункті 1.18 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за N 205/14896, зазначено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

В той же час такий порядок визначений Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція також висловлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.04.2016 року по справі № К/800/28525/15.

При вирішенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями).

При цьому суд не бере до уваги доводи представника МВС України щодо непоширення вказаної Постанови на спірні правовідносини з посиланням на лист Міністерства соціальної політики від 02.12.2014 року №1560/13/84-14, оскільки питання обчислення середнього заробітку спеціальним законодавством з проходження служби в органах внутрішніх справ не врегульоване, і тому суд застосовує даний нормативний акт до спірних відносин.

Крім того, як вказує сам відповідач, пунктом 2 цієї Постанови установлено, що чинність Постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Відповідно до підпункту "л" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати (в подальшому Порядок), цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 даного Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з 31.12.2014 року, тобто 31.12.2014 року є останнім днем його служби, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має обчислюватись, виходячи з грошового забезпечення за останні два повні місяці служби, тобто за листопад та грудень 2014 року.

Суд зазначає, що у звязку з розбіжностями відомостей про грошове забезпечення ОСОБА_1, які зазначені в довідці ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області №14/1-119 від 24.05.2017 року (а.с. 133), де сума грошового забезпечення за жовтень 2014 року становила 1905,24 грн., а за листопад 2014 року 4324,90 грн., та відомостей, які зазначені у банківських виписках з карткового рахунку позивача (20.11.2014 року зараховано 6068,16 грн., а 18.12.2014 року 6073,24 грн.), суд зобовязав ГУ МВС України в Одеській області надати відомості нарахування грошового забезпечення позивачу за листопад та грудень 2014 року.

На вимогу суду відповідач надав архівну відомість за жовтень 2014р. - січень 2015 року по грошовому забезпеченню ОСОБА_1.

Згідно вказаної відомості, позивачу нараховано грошове забезпечення разом з компенсацією ПДФО в листопаді 2014 року всього 7164,66 грн., а в грудні 2014 року 7918,33 грн.

При цьому суд бере до уваги пояснення ГУ МВС України в Одеській області стосовно того, що через несвоєчасне отримання ГУ МВС України в Одеській області витягу з наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду в УВБ в Одеській області та грошового атестату, за період служби з 07.10.2014 року по 31.10.2014 року грошове забезпечення нараховане та виплачене позивачу у листопаді 2014 року разом з грошовим забезпеченням за листопад 2014 року.

Тому суд враховує довідку ГУ МВС України в Одеській області від 24.05.2017 року (а.с. 133) в частині нарахувань позивачу за листопад 2014 року суми грошового забезпечення 4324,90 грн.

Проте дана довідка не містить суми нарахованої компенсації ПДФО, яка відображена у складі нарахувань в Архівній відомості за жовтень 2014 року - січень 2015 року. Вказана відомість містить загальну суму нарахованого позивачу грошового забезпечення у листопаді 2014 року (разом за жовтень та листопад), яка складає 6230,14 грн. (сума рядків 1-7 в розділі «нарахування»), та нараховану на неї суму компенсації ПДФО 934,52 грн., яка становить 15% від 6230,14 грн.

Таким чином, оскільки у довідці (а.с. 133) не враховано нараховану компенсацію ПДФО до грошового забезпечення за листопад 2014 року, суд вважає, що повна сума нарахованого позивачу грошового забезпечення за листопад 2014 року становить: 4324,90 грн. + (4324,90 грн. х 15% )= 4324,90 грн. + 648,74 грн. = 4973,64 грн.

Стосовно розміру нарахованого позивачу грошового забезпечення за грудень 2014 року, то воно складається з суми нарахувань у грудні 2014 року (рядок «разом нараховано») 7918,33 грн., з додаванням до неї суми премії за грудень 2014 року, що фактично сплачена в січні 2015 року, вже після звільнення позивача, але яка підлягала виплаті у день звільнення. Сума премії з урахуванням нарахованої на неї компенсації ПДФО складає: 1562,40 грн. + 234,36 грн. = 1796,76 грн.

Таким чином, сума нарахування грошового забезпечення за грудень 2014 року складає: 7918,33 грн. + 1796,76 грн. = 9715,09 грн.

Грошове забезпечення позивача за листопад-грудень 2014 року складає: 4973,64 грн.+ + 9715,09 грн. = 14688,73 грн. Кількість календарних днів у вказаний період становить 61 день, тому середньоденне грошове забезпечення позивача за листопад-грудень 2014 року складає 14688,73 грн. / 61 день = 240,80 грн.

Розрахунок при звільненні повинен був здійснений в останній день служби 31.12.2014 року, а фактично розрахунок з позивачем проведено 30.12.2016 року, що підтверджується випискою ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 17.03.2017 року по картковому рахунку позивача (а.с. 20).

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні позивача становить 730 днів (з 01.01.2015 року по 30.12.2016 року включно).

Тому розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає: 240,80 грн. х 730 днів = 175784 грн.

Вирішуючи питання стосовно стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд бере до уваги додаткові письмові пояснення представника МВС України, в яких зазначено, що відповідно до розпорядження МВС України від 17.01.2007 року №41, виплата грошового забезпечення утримання працівників підрозділів внутрішньої безпеки з 01.01.2007 року проводилась за місцем проходження служби.

Отже, грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні позивача в розмірі 175784 грн. належить стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області.

Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні з МВС України та визнання протиправною бездіяльність МВС України щодо затримки розрахунку при звільненні належить відмовити.

Також позивач, відповідно до уточненого позову, просить про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст.87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать й витрати на правову допомогу.

У відповідності з ч.1 ст.90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно вимог ч.1 ст.1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, представником позивача надано договір про надання правової допомоги №17/17 від 15 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер.

Відповідно до матеріалів справи представник позивача був присутній у судових засіданнях при розгляді справи 69 хв., з них: 18.04.2017 року 16 хв. (з 15:45 год. по 16:01 год.), 15.05.2017 року 12 хв. (з 11:37 год. по 11:49 год.), 01.06.2017 року 16 хв. (з 11:33 год. по 11.49 год.), 14.06.2017 року 06 хв. (з 12:04 год. по 12:10 год.), 04.08.2017 року 11 хв. (з 10:16 год. по 10:27 год.), 30.08.2017 року 08 хв. (з 14:11 год. по 14:19 год.). Також представник позивача двічі ознайомлювався з матеріалами справи, всього протягом однієї години.

Отже, судом встановлено, що загальний час участі представника позивача у судових засіданнях та в ознайомленні з матеріалами справи в суді складає 129 хв.

Таким чином, вартість однієї години розрахована з урахуванням граничного розміру, встановленого Законом України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та становить 640 грн. (40 % від 1600 грн.).

Тому розмір судових витрат на правову допомогу складає: 640 грн. (60 хв.) + 640 грн. (60 хв.) + 96,03 грн. (9 хв.) = 1376,03 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, оскільки адміністративний позов задоволено частково, суд, у відповідності до приписів ч.3 ст. 94 КАС України, здійснює розподіл судових витрат на користь позивача.

Тому стягненню з ГУ МВС України в Одеській області підлягає судовий збір відповідно до задоволеної частини вимог - 1757,84 грн. (1% від 175784 грн.).

Витрати на правову допомогу, як складова судових витрат, також присуджується позивачу відповідно до задоволеної частини вимог у розмірі: 1376,03 грн. х 175784 грн./232945,44 грн. = 1038,37 грн.

Загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню на користь позивача, складає: 1757,84 грн.+ 1038,37 грн. = 2796,21 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 69, 86-94, ч. 6 ст. 128, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) на користь ОСОБА_1 (пров.Ляпунова, 8, кв.8, м.Одеса, 65000, ІПН 1) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 175784 грн. (сто сімдесят пять тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні).

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) на користь ОСОБА_1 (пров.Ляпунова, 8, кв.8, м.Одеса, 65000, ІПН 1) судові витрати в розмірі 2796,21 грн. (дві тисячі сімсот дев'яносто шість гривень 21 копійка).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя М.М. Кравченко