Справа № 804/4564/17
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2017 р. Справа № 804/4564/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.,
при секретарі Виноградовій Т.В.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області, відповідач) з позовними вимогами про:
- визнання протиправним та скасування наказу №79 о/с "По особовому складу" від 27.02.2017 року в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1, начальника чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області, зі служби в поліції;
- поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді начальника чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області з 27.02.2017 року;
- стягнення з ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу з 28.02.2017 року по час вирішення справи судом.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач не погоджується з наказом, винесеним відповідачем 27.02.2017 року №79о/с, яким звільнено позивача, оскільки ОСОБА_1 не бажав звільнятись зі служби в поліції, але під тиском керівництва змушений був 26.02.2017 року написати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням, у звязку з сімейними обставинами, що не відповідає дійсності. Позивачем рапорт було подано 26.02.2017 року, а наказ про звільнення був виданий 27.02.2017 року, тобто без врахування наданого позивачу права на відкликання рапорту про звільнення до закінчення тримісячного строку попередження про звільнення, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення. Також, позивачем зазначено, що в судовому порядку було закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за відсутністю складу адміністративного правопорушення, а тому підстави для звільнення позивача відсутні.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, надав суду письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що ОСОБА_1 з рапортами щодо відкликання своїх рапортів про звільнення з поліції від 26.02.2017 року та 27.02.2017 року не звертався, тому відповідачем підготовлено всі необхідні документи та наказом від 27.02.2017 року №79 о/с позивач був звільнений за власним бажанням. Нормами Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено створення та функціонування в територіальних органах Нацполіції кадрових комісій. Відповідач не погоджується з твердженням позивача про застосування до спірних правовідносин Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (далі Положення №114), оскільки ОСОБА_1 проходив службу в Нацполіції України на посаді начальника чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області, йому було присвоєно спеціальне звання поліції «майор поліції». Позивач склав присягу працівника поліції, а тому ОСОБА_1 був поліцейським, а не особою рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ.
Позивач та представників сторін в судовому засіданні підтримали обрані правові позиції.
Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, допитавши свідків, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що 07.11.2015 року ОСОБА_1 прийняв присягу працівника Національної поліції України.
З матеріалів справи вбачається, що з 07.11.2015 року ОСОБА_1 проходив службу в поліції та наказом відповідача №1о/с від 07.11.2015 року його призначено начальником чергової частини Жовтневого відділення поліції Криворізького відділу поліції з присвоєнням спеціального звання майор поліції (а.с.64).
24.10.2016 року відповідачем винесено наказ №299 о/с «По особовому складу», яким відповідно до пункту 3 частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» вирішено призначити (через службову невідповідність на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей) майора поліції ОСОБА_1 (М-094828) інспектором-черговим Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції, звільнивши з посади начальника чергової частини того ж відділення поліції, з 24.10.2016 року (а.с.65).
26.12.2016 року відповідачем винесено наказ №362 о/с «По особовому складу», яким відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» вирішено перемістити (у порядку просування по службі) майора поліції ОСОБА_1 (0046748) начальником чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції, звільнивши з посади інспектора-чергового там же, з 26.12.2016 року (а.с.66).
27.02.2017 року відповідачем зареєстровано рапорт ОСОБА_1 про звільнення з поліції за власним бажанням, датованим позивачем 26.02.2017 року (а.с.67).
У вказаному рапорті зазначено, що:
- позивач просить звільнити його зі служби в Національній поліції за власним бажанням, у звязку з сімейними обставинами (у звязку з необхідністю догляду за батьками);
- відпустку за 2017 рік не використав;
- від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим;
- позивачу розяснено, що питання про поновлення на службу в Національній поліції буде вирішуватись виключно Головою Національної поліції за поданням поліцейських комісій;
- претензій до працівників підрозділів кадрового забезпечення з питання звільнення не має.
27.02.2017 року відповідачем зареєстровано рапорт ОСОБА_1, датований 27.02.2017 року, в якому зазначено, що позивач, згідно раніше поданого ним рапорту про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, на звільненні наполягає; просить питання про його звільнення розглянути на кадровій комісії ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області 27.02.2017 року та звільнити його з 27.02.2017 року (а.с.68).
На підставі вказаних рапортів ОСОБА_1 від 26.02.2017 року та 27.02.2017 року, ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області винесено наказ від 27.02.2017 року «По особовому складу» №79 о/с про звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 (0046748) начальника чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції, з 27.02.2017 року. Також, наказано встановити преміювання за лютий 2017 року у розмірі 63,2%; стаж роботи для виплати одноразової грошової допомоги: 17 років 00 місяців 04 дні; невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік складає 3 доби (а.с.69).
Досліджуючи правомірність винесеного наказу про звільнення зі служби в поліції, суд виходить з дослідження обставин, що стали підставою для прийняття відповідного наказу.
Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Згідно з пунктом 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема за власним бажанням.
Крім цього, пунктом 4 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Постанова №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.

Постанова №114 є чинною, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків.

Згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ (поліції), що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку.

Проте, у межах передбаченого пункту 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитись про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Вказана правова позиція узгоджується із судовою практикою Верховного Суду України, яка вказана у постанові від 24.06.2014 року у справі № 21-241а14, врахування якої при здійсненні правосуддя є обов'язковим згідно статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом, наказ про звільнення позивача було видано на підставі рапортів, підписаних позивачем 26.02.2017 року та 27.02.2017 року, та зареєстрованих 27.02.2017 року відділом кадрового забезпечення, в яких позивач просив звільнити його з поліції за власним бажанням у звязку з сімейними обставинами, а саме необхідністю догляду за батьками із зазначенням дати звільнення з 27.02.2017 року.

Отже, сторони можуть домовитися про конкретну дату звільнення, позивач в своєму рапорті від 27.02.2017 року зазначив конкретну дату звільнення з 27.02.2017 року, в зв'язку з чим, суд вважає, що позивач погодив з керівництвом дату свого звільнення.

Суд зазначає, що відповідно до норм Положення №114 позивача не позбавлено права відкликати свій рапорт про звільнення до винесення відповідного заказу про звільнення.

В судовому засіданні позивач пояснив, що вказані рапорти ним були написані особисто, заяви про відкликання рапортів, підписаних позивачем 26.02.2017 року та 27.02.2017 року, та зареєстрованих 27.02.2017 року відділом кадрового забезпечення, позивач не подавав, оскільки покладався на запевнення керівництва про те, що у разі доведення позивачем своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення його буде поновлено на посаді.

Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2017 року у справі №214/1414/17 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.22-23).

Суд зазначає, що доведення позивачем в судовому порядку своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення не є вирішальним для беззаперечного висновку суду про протиправність винесення оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки підставою для звільнення позивача є рапорти від 26.02.2017 року та 27.02.2017 року, в яких причиною неможливості продовження служби в поліції позивачем особисто визначено необхідність догляду за батьками, а не вчинення адміністративного правопорушення.

Питання про звільнення позивача не було вирішено одноособово начальником ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області, оскільки рапорт позивача про звільнення було погоджено начальником Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, начальником чергової частини КВП м.р. поліції, начальником відділу моніторингу Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області та т.в.о. начальника Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, що підтверджується підписами з помітками «не заперечую» на копії рапорту від 26.02.2017 року.

З метою зясування можливості написання рапортів позивачем під тиском керівництва та повного встановлення обставин у справі, в судовому засіданні 08.08.2017 року було допитано свідка - інспектора-чергового чергової частини Покровського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_4, який зазначив, що йому не відомі обставини написання рапортів про звільнення позивачем. Вказаний свідок повідомив суду обставини зупинки транспортного засобу позивача 26.02.2017 року, які були предметом дослідження судами у справі №214/1414/17, та які не впливають на вирішення питання прийняття оскаржуваного наказу та написання позивачем рапортів про звільнення за власним бажанням, у звязку необхідністю догляду за батьками.

В судовому засіданні 18.08.2017 року судом допитано свідка - начальника відділу кадрів Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5, яка повідомила суд, що:

- позивачем рапорт про звільнення від 26.02.2017 року було написано добровільно;

- повідомлено обставини щодо добровільного написання рапорту лише від 26.02.2017 року, обставини написання рапорту від 27.02.2017 року, свідок не памятає;

- рапорт від 26.02.2017 року було написано біля 11 години ранку;

- на питання головуючого судді щодо повязаності написання рапорту про звільнення з подією щодо порушення правил дорожнього руху позивачем, свідком повідомлено, що між позивач та керівництвом було проведено бесіду щодо порушення службової дисципліни, але чи стало це підставою для написання рапорту про звільнення або про вчинення тиску на позивача з боку керівництва, їй не відомо;

- на питання представника позивача про зясування свідком обставини чи дійсно батьки позивача потребують догляду, свідком пояснено, що позивач дійсно казав про те, що його батьки потребують догляду;

- матеріали на звільнення позивача доставлені до ГУПН в Дніпропетровській області 27.02.2017 року особисто свідком;

- питання про звільнення позивача вирішувалось на засіданні комісії, про яке позивача було повідомлено, однак вона не була присутня на засіданні та не памятає чи наявні документально підтверджені докази повідомлення позивача про засідання комісії;

- рапорт про звільнення було зареєстровано свідком особисто, психологічний тиск на позивача не здійснювався під час написання рапорту.

Таким чином, допитаним в судовому засіданні свідком повідомлено суду, що рапорт позивача про звільнення було написано добровільно, без вчинення на позивача тиску.

Під час перевірки правомірності винесення оскаржуваного наказу від 27.02.2017 року «По особовому складу» №79 о/с про звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1, судом встановлено, що підстави винесення оскаржуваного наказу відповідають фактичним обставинам, що передували його прийняттю.

Позивач скористався правом на звільнення за власним бажанням з погодженим строком звільнення шляхом подачі рапорту від 26.02.2017 року про звільнення з зазначенням причини, яка є поважною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту; вільне волевиявлення про намір звільнитися за власним бажанням позивач підтвердив другим рапортом від 27.02.2017 року; аналізом процедури прийняття оскаржуваного наказу встановлено, що відповідачем не допущено порушень норм законодавства та прав позивача при його винесенні; позивач правом на відкликання рапортів про звільнення не скористався, чим підтвердив наміри звільнитись зі служби в поліції за власним бажанням.

Таким чином, ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області прийняло законне, правомірне рішення у вигляді звільнення зі служби в поліції позивача у встановлений законом спосіб згідно до поданих останнім рапортів про звільнення, а тому суд не вбачає підстав для скасування наказу від 27.02.2017 року «По особовому складу» №79 о/с, та, як наслідок, поновлення позивача на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, в задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, визначені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 23 серпня 2017 року.

Суддя ОСОБА_6