Справа № 813/7910/14
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2017 року № 813/7910/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

судді Брильовського Р.М.,

судді Гулика А.Г.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представники відповідача не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказів, поновлення на посаді та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, в якій позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2239 о/с від 27.10.2014 року Про звільнення ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України у Львівській області № 504 о/с від 03.11.2014 року Про звільнення ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) з посади першого заступника начальника Головного управління МВС України;

- поновити ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на посаді першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління - Головного управління МВС України у Львівській області;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України (01011, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Ухвалою судді від 20.11.2014 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звільнення ОСОБА_3 здійснене всупереч принципам та вимогам, закріпленим ст.ст.8, 22, 58, 61, 62, 64 Конституції України, з порушенням конституційних прав на працю, вимог міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, міжнародних принципів проведення люстрації, практики Європейського суду з прав людини. Більше того, позивач вважає, що заборона, передбачена ч. 1, 2, 4, 8 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" не застосовується відносно ОСОБА_3, позаяк такий займав посаду, не зазначену в переліку осіб, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). Крім того, ОСОБА_3 покликається на факт свого членства у профспілці та не застосування гарантій, передбачених ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та ст. 252 КзПП України. Також позивач вказав на те, що заборона, передбачена частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", не застосовується до осіб, визначених у частинах другій-четвертій статті 3 цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому Законодавством порядку.

Відповідач 2 - Міністерство внутрішніх справ України проти позову заперечив, долучивши до матеріалів справи письмові заперечення по суті позовних вимог. У таких запереченнях відповідач вказує, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог Закону України "Про очищення влади" з дотриманням необхідної процедури звільнення. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 більше року у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року обіймав посади, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади". Безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню відповідач також вважає позовні вимоги про зобов'язання МВС України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_3 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", оскільки у разі покладення на МВС України такого обов'язку, він не матиме будь - яких правових наслідків для держателя Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади". За вказаних обставин відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 повністю.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

У зв'язку із цим, суд на підставі ч.4 ст.128 КАС України, ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення представників позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії послужного списку ОСОБА_3, останній проходив службу в органах внутрішніх справ з 1994 року /Т.1 а.с. 188-201/.

17.04.2014 року позивача було призначено на посаду першого заступника начальника ГУ МВС України у Львівській області на підставі Наказу МВС України №648 о/с від 17.04.2014 року.

Наказом МВС України "По особовому складу" від 27.10.2014 року 2239 о/с за підписом міністра МВС України Авакова А.Б., полковника міліції ОСОБА_3, першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальника слідчого управління було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі положень пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року та пунктом 62 "а" положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил з постановленням на військовий облік /Т. 1 а.с.1-20/.

В подальшому, на виконання Наказу 2239 о/с від 27.10.2014 року ГУ МВС України у Львівській області видано Наказ "По особовому складу" №504 о/с від 03.11.2014 року за підписом начальника Загарії Д.Д., про звільнення полковника міліції ОСОБА_3 /М-076858/, першого заступника начальника ГУМВС - начальника слідчого управління ГУМВС, з 19 листопада 2014 року /Т. 1 а.с.21/.

Позивач, вважаючи рішення відповідачів такими, що порушують його права та інтереси, звернувся за їх захистом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене положення вже тим самим заклало конституційно-правові основи для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти у визначених сферах правовідносин з дотриманням юридичних процедур, способів, встановлених щодо цих правовідносин Конституцією та законами України.

Так, 16.09.2014 року прийнято Закон України "Про очищення влади", який набрав чинності 16.10.2014 року (далі - Закон № 1682-VІІ). Закон згідно з преамбулою: "визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні".

Відповідно до ст.1 Закону № 1682-VІІ, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Отже, запроваджений інститут люстрації фактично встановлює підстави звільнення з певних посад, що визначені цим Законом. Одним із наслідків застосування люстраційних процедур є звільнення з посад державних службовців на підставі п. 7-2 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (тобто з підстав з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади"). Це в контексті ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади, їх посадових осіб при звільненні за цієї підстави діяти в межах та спосіб визначені Конституцією та Законом України "Про очищення влади".

Перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) на підставі Закону, перелічено в пунктах 1-11 ст.2 Закону № 1682-VІІ, а саме щодо :

1) Прем'єр-міністра України, Першого віце-прем'єр-міністра України, віце-прем'єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб'єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1-10 цієї частини.

Згідно з матеріалами справи, а саме - особової справи № 1116, позивач - ОСОБА_3 обіймав посаду першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальник слідчого управління Головного управління МВС України у Львівській області з 17.04.2014 р. Наказом МВС України № 2239 о/с від 27.10.2014 р. "По особовому складу", за підписом міністра МВС України Авакова А.Б., ОСОБА_3 звільнено з займаної посади та з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (із постановленням на військовий облік). На виконання зазначеного наказу, наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 03.11.2014 р. № 504 о/с за підписом начальника Загарії Д.Д., ОСОБА_3 звільнено з 19.11.2014 р. /Т.1 а.с. 188-201/.

Підставою такого звільнення зазначено підпункт 1 пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Суд, оцінюючи правомірність поширення дії Закону України "Про очищення влади" на позивача в частині посад, щодо яких застосовується люстрація, встановив таке.

Згідно зі статтями 1, 7 Закону України "Про міліцію", міліція є єдиною системою органів державної влади, яка входить до структури МВС України. Згідно з ст.ст. 6, 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. В рамках своєї діяльності міністерство може утворювати, ліквідовувати, реорганізовувати територіальні органи міністерства в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерств. Територіальні органи міністерства діють на підставі положень, що затверджуються міністром.

Наказом МВС України від 02.02.2004 р. № 94 "Про затвердження положень про територіальні і на транспорті органи МВС України" визначено, що обласні управління МВС України є територіальними органами МВС України, які утворюються МВС України і йому підпорядковується. З наведеного слідує, що Головне управління МВС України у Львівській області є територіальними органами МВС України.

Отже, за посадою - перший заступник начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальник слідчого управління Головного управління МВС України у Львівській, позивач належить до осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Щодо покликання позивача на факт свого членства у профспілці та не застосування внаслідок цього гарантій, передбачених ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, суд зазначає, що п. 3 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про очищення влади" передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення законодавства в частині обов'язкового погодження роботодавцем звільнення члена профспілки з первинним органом профспілкової організації в даному випадку не застосовуються.

Крім того, позивач, покликаючись на національне законодавство, судову практику Європейського Суду з прав людини, вважає, що його все таки було звільнено неправомірно, без врахування всіх положень Закону України "Про очищення влади" та фактичних обставин, що не були свідомо взяті відповідачем до уваги при цьому.

Законом України "Про очищення влади" передбачені звільнення відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону та заборона обіймати будь-які посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування протягом 10 років з дня набрання чинності цим Законом (ч.3 ст.1 Закону) особам, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади), зазначені в ч.1 ст. 3 Закону, або які в період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду та не були звільнені в цей період за власним бажанням з відповідної посади, зазначених в ч.2 ст. 3 Закону.

Згідно з підпунктом 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, на підставі якого і було звільнено позивача - ОСОБА_3, передбачено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Це означає, що звільнення на підставі підпунктом 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень відповідач - МВС України провів при беззаперечному застосуванні до позивача ч. 3 ст. 1 та ч.1 ст. 3 Закону та на підставі відомостей, наявних в особовій справі ОСОБА_3

Механізм реалізації люстрації зводиться до застосування до особи заборон, передбачених ч. 3 та ч. 4 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч.3 ст. 1). Особи, зазначені у частинах третій, п'ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п'яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду (ч.4 ст.1).

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону заборона застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року:

1) Президента України, Прем'єр-міністра України, Першого віце-прем'єр-міністра України, віце-прем'єр-міністра України;

2) міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника, голови або члена національної комісії, що здійснює відповідно державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

3) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, їх першого заступника чи заступника, заступника Міністра внутрішніх справ України;

4) Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх першого заступника, заступника;

6) члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

7) керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції;

8) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;

9) Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації, їх перших заступників, заступників, голови районної державної адміністрації, районної в місті Києві державної адміністрації;

10) Начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, їх першого заступника.

Представник відповідача доводив суду, що ОСОБА_3 звільнено з урахуванням як посад, щодо яких застосовується люстрація (ст.2 Закону), так і з урахуванням критеріїв, за якими застосовується люстрація (ст. 3), тобто строків перебування на відповідних посадах. Тому в нього були всі законні підстави для звільнення ОСОБА_3 на підставі підпунктом 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VІІ.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи (особова справа, витяги з наказів, рапорти Т.1 а.с. 188-205), що в період з лютого 2010 р. по лютий 2014 року ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ на таких посадах начальницького складу: 1) заступник начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальник кримінальної міліції з 31 серпня 2011 р. по 28 грудня 2012 р., всього 1 рік та 4 місяці; 2) перший заступник начальника управління МВС України у Вінницькій області - начальник слідчого управління з 28 грудня 2012 р. по 17 квітня 2014 року, всього 1 рік та 4 місяці; 3) перший заступник начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальник слідчого управління Головного управління МВС України у Львівській області з 17 квітня 2014 р. до моменту звільнення 19 листопада 2014 р.

Отже, у встановлений Законом № 1682-VІІ строк з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, позивач перебував на начальницьких посадах фактично з серпня 2011 року по лютий 2014 року (два роки і 8 місяців), і далі перебував понад строк встановлений Законом. Таким чином, доводи відповідача про правильність врахування критеріїв здійснення люстрації про перебування позивача сукупно не менше одного року на посадах, щодо яких застосовується люстрація знаходять своє підтвердження.

Водночас, суд звертає увагу, що в ч. 7 та 8 ст. 1 Закону зроблено застереження щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 та 4 ст. 1 Законом України "Про очищення влади". Так, відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону заборона, передбачена частинами третьою та четвертою цієї статті, не застосовується до осіб, зазначених у частинах другій - четвертій статті 3 цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

Фактично ч.7 ст. 1 Закону є бланкетною нормою та відсилає до частин другої - четвертої статті 3 цього Закону. Окрім цього, умовою застосування заборони люстрації є ще й визнання таких осіб учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

Власне позивач, оспорюючи правомірність його звільнення, покликається на те, що він фактично брав участь в проведенні антитерористичної операції на сході України та є учасником бойових дій. Пояснив, що на момент звільнення відповідач - ГУ МВС України у Львівській області та МВС України знали про наявність такої обставини відносно нього. Юридично рішення про надання статусу учасника бойових дій не було надано на момент звільнення, але відповідні документи для його оформлення було подано, що, на думку позивача, не повинно позбавляти чи обмежувати його конституційне право на працю та усі інші гарантії правового захисту, в тому числі права доводити правомірність доказів. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). Відтак, право на правомірне звільнення зі служби слід розглядати як конституційну гарантію кожного, а державного службовця зокрема. Також позивач просить суд при оцінці наведених ним фактів, які підтверджують його статус, врахувати що, люстрація має ґрунтуватись на презумпції невинуватості і на гарантії права на захист (ст.1 Закону).

Частини третя та четверта ст. 3 Закону, до якої відсилає ч.7 ст.1 Закону, позивача не стосуються, що не заперечується обома сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві (підпункт 4).

Судом вже було встановлено, що до позивача за посадою застосовується зазначений Закон, така посада числиться і в переліку посад ч.2 ст. 3 Закону. Крім того, підтверджується також перебування на відповідних посадах позивача у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року.

Однак, оцінюючи дії відповідача щодо не застосування ч.7 ст. 1 Закону, суд приходить до переконання, що така не була застосована ним безпідставно, що призвело в свою чергу до незаконного звільнення позивача на підставі п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про очищення влади», з огляду на таке.

Згідно з витягом з наказу № 375 о/с дск від 29.08.2014 р. ГУ МВС України у Львівській області на виконання завдань визначених Законом України "Про боротьбу з тероризмом", для організації розслідування кримінальних правопорушень, учинених на території проведення антитерористичної операції, у відповідності до вимог службової телеграми МВС України від 21.08.2014 р. відрядило першого заступника начальника -начальника слідчого управління ГУ МВС України у Львівській області полковника ОСОБА_3 до м. Ізюм Харківської області з подальшим перебуванням в Луганській, Донецькій областях терміном на 30 діб, з 31 серпня по 29 вересня 2014 р. /Т.1 а.с.248/.

Згідно з довідкою від 29.09.2014 р., виданою начальником Краматорського МВ ГУ МВС України в Донецькій області, ОСОБА_3 безпосередньо в період з 31.08.2014 р. по 29.09.2014 р. приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету, територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. В довідці вказано, що така є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій /Т.1 а.с.13, 249/.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 30.09.2014 р. № 22 підтверджується також участь працівників МВС, серед яких і ОСОБА_3, у службовому відрядженні у складі сил та засобів, які залучаються та беруть участь в Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових завдань /Т.1 а.с.250/.

Крім того, про участь ОСОБА_3 в антитерористичній операції свідчить виплата йому грошового забезпечення в жовтні 2014 р., згідно з довідкою № 1380 від 18.12.2014 р./Т.1 а.с.211/.

Позивач пояснив, що повернувшись з АТО до місця основної роботи (ГУ МВС України у Львівській області), він подав документи в комісію на розгляд для надання йому статусу учасника бойових дій. З 19.10.2014 р. по 19.11.2014 р. ОСОБА_3 перебував в щорічній профспілковій відпустці.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затверджено постановою КМ України № 413 від 20.08.2014 р.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку статус учасника бойових дій надається:

- військовослужбовцям (резервістам, військовозобов'язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, особам рядового і начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв'язку, ДСНС, ДПтС, військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції;

- працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися і брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення.

Відповідно до п. 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - міжвідомча комісія), яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції із включенням до її складу фахівців Міноборони, МВС, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, Адміністрації Держспецзв'язку, ДСНС, ДПтС, військових формувань. Рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку (п.8 Порядку).

Відповідно до п.7 Порядку для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, керівники підприємств, установ, організацій в місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення зобов'язані подати на розгляд міжвідомчої комісії довідки за формою згідно з додатком 2 та документи, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій.

Міжвідомча комісія розглядає документи і в разі потреби заслуховує пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків, представників державних органів та приймає в місячний строк з дня надходження документів рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, про що інформує керівників підприємств, установ, організацій та органи соціального захисту населення за місцем реєстрації особи.

Матеріалами справи (лист ГУ МВС України у Львівській області від 17.02.2015 р., Т.2 а.с.2) підтверджується, що 24.10.2014 р. ГУ МВС України у Львівській області скерувало матеріали відносно ОСОБА_3 в Департамент кадрового забезпечення МВС України на розгляд комісії. У МВС України комісія вивчає документи та подає їх для прийняття рішення міжвідомчій комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових Державної служби України у справах ветеранів та учасників антитерористичної операції. До матеріалів додано: посвідчення про відрядження 2004 р.; наказ ГУ МВС України у Львівській області від 29.08.2014 р. № 375 о/с; довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 829/3г від 23.10.2014 р.

06.01.2015 р. міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій було прийнято рішення № 1/ІІІ/1/431 про надання ОСОБА_3 статусу учасника бойових дій на підставі довідки від 23.10.2014 р. та наказу від 30.09.2014 р. /Т.2 а.с.3/. Рішення не оскаржувалось. На підставі цього рішення ГУ МВС України у Львівській області видало 26.01.2015 р. ОСОБА_3 відповідне посвідчення серії НОМЕР_2 учасника бойових дій /Т.2 а.с. 4/.

Суд звертає увагу, що рішення від 06.01.2015 р. прийнято після звільнення позивача. Однак таке рішення є фактично формальним підтвердженням та оформленням юридичних фактів, що існували до надання позивачу статусу учасника Антитерористичної операції.

Суд розцінює факт прийняття рішення, як обставину, що свідчить про існування правомірних та дійсних доказів для визнання позивача учасником бойових дій. Крім того, відповідач - МВС України залучався до участі в розгляді документів та прийнятті рішення, а відтак припускав можливість його надання позивачу. Знав про це і відповідач - ГУ МВС України у Львівській області, оскільки відряджав позивача в зону АТО. Не зважаючи на це, та без урахування цієї обставини, було прийнято рішення про звільнення.

Суд бере до уваги, що участь в АТО позивач брав в період з 31.08.2014 р. по 29.09.2014 р., а документи подав в жовтні 2014 р., тобто своєчасно. Представник відповідача у письмових запереченнях долучених до матеріалів справи зазначених фактів не зміг спростувати та не заперечив. Процедура прийняття рішення про визнання позивача учасником бойових дій має на меті підтвердження статусу, в той час, як сам цей статус є наслідком фактичної участі позивача у бойових діях. Фактична участь позивачу у бойових діях відповідачем визнається. Відтак, суд вважає, що при застосуванні закону перевагу слід надавати змісту над формою, що в контексті спірних правовідносин означає наявність у позивача статусу учасника бойових дій на момент прийняття рішення про звільнення. Тим більше, що відповідачу було достеменно відомо про подання позивачем на розгляд міжвідомчої комісії документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. Не врахування цих обставин призвело до неправильного застосування ч.7 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", необгрнутованого та незаконного обмеження прав позивача на продовження публічної служби.

Отже, з наведеного слідує, що відповідачем при виданні оскаржуваного наказу про звільнення позивача не дотримано вимог Закону України "Про очищення влади".

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази Міністерства внутрішніх справ України "По особовому складу" № 2239 о/с від 27.10.2014 року Про звільнення ОСОБА_3 першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління та Головного управління МВС України у Львівській області "По особовому складу" № 504 о/с від 03.11.2014 року Про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника начальника Головного управління МВС України є протиправними та підлягають скасуванню.

Також колегія суддів зазначає, що обставини, викладені в обґрунтування позову мають індивідуальний характер, оскільки стосуються дій і рішень Міністерства внутрішніх справ України стосовно позивача, які ОСОБА_3 вважає неправомірними та такими, що призвели до порушення його прав.

Виходячи з наведеного, суд переконаний, що розгляд позовних вимог у даній справі жодним чином не залежить від очікуваних висновків рішення суду конституційної юрисдикції за наслідками розгляду конституційного подання щодо неконституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади".

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 04.07.2017 року у справі № 21-2743а16.

Згідно ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області - начальника слідчого управління з дати його звільнення, тобто з 19 листопада 2014 року.

Також, вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог про зобов'язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_3 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади", суд виходить з наступного.

Відповідно до пп. 4, 5, 6, 8, 9 розділу І, п. 5 розділу II Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 №1704/5, Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (далі - Держатель).

Держатель розробляє нормативно-правову базу для функціонування Реєстру, затверджує методичні рекомендації щодо його ведення, здійснює безпосередній контроль за її створенням та за дотриманням вимог цього Положення.

Адміністратор Реєстру - державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України і далі - Адміністратор).

Реєстраторами Реєстру (далі - Реєстратор) є: Держатель через Департамент кадрової роботи та державної служби, який вносить або вилучає відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену ч. З або ч. 4 ст. 1 Закону № 1682-VII; головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену ч. З або ч. 4 ст. 1 Закону № 1682-VII, Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених ч. 2 ст. 7 Закону №1682-VII, забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону №1682-VII, є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 Закону № 1682-VII, відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

З огляду на викладене, з урахуванням висновку суду про необхідність скасування наказів про звільнення позивача та поновлення його на посаді, суд вважає безпідставним перебування у Єдиному державному реєстрі інформації про позивача як такого, до якого застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Згідно з ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про, зокрема, зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З врахуванням положень п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року №7, наданих суду ст. 162 КАС України повноважень у співставленні з позовними вимогами, з метою повного захисту і відновлення прав та інтересів позивача, суд вважає за доцільне зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_3 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади", оскільки таке не пов'язано із здійсненням відповідачем владних повноважень під час адміністративних процедур.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, не довели правомірність своїх дій щодо звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Зі змісту ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 86, 94, 122,159-163, 167, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України "По особовому складу" № 2239 о/с від 27.10.2014 року в частині звільнення ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України у Львівській області № 504 о/с від 03.11.2014 року Про звільнення ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) з посади першого заступника начальника Головного управління МВС України.

Поновити ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на посаді першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління - Головного управління МВС України у Львівській області, з 19.11.2014 року.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України (01011, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді першого заступника начальника Головного управління МВС України у Львівській області начальника слідчого управління - Головного управління МВС України у Львівській області з 02 лютого 2017 року допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Брильовський Р.М.

Суддя Гулик А.Г.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 05 вересня 2017 року.