Справа № 810/1550/17
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року № 810/1550/17

Київський окружний адміністративний суду складі головуючого судді Щавінського В.Р., суддів: Василенко Г.Ю., Лапія С.М.,розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Громадянин Афганістату ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 13.10.2016 №525-16.

У обґрунтування своєї правової позиції вказує, що у 2013 році він звернувся до Головного Управління ДМСУ в Одеській області із заявою про надання статусу біженця. Причиною набуття захисту він вказав небезпеку проживання у країні походження, посилення режиму терористичних угрупувань, численні вбивства громадян та страх за своє життя. Через це, він виїхав із країни.

Вказав, що відповідно до позитивного висновку як ГУ ДМСУ в Одеській області так і Державної міграційної служби України, йому був наданий статус біженця - рішення ДМС від 27.12.2013 року № 725-13.

Пояснив, що попереджень щодо обмежень пересування або виїзду до інших країн (у тому числі до Афганістану) із України не зазначалося.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ) від 13.10.2016 року № 525-16 позивачем було втрачено статус біженця. Причиною скасування стали відомості про його приїзд до Афганістану, після отримання захисту.

Вважає оскаржуване рішення протиправним та таким що суперечить його правам та інтересах.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. У обґрунтування своєї правової позиції вказав, що позивач протягом двох місяців перебував на території країни громадського походження. Повернення до Афганістану було розцінено співробітниками ДПС як користування захистом країни громадянської належності, що підпадає під правові норми ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказує, що позивач не надав жодного обґрунтування наявності таких особистих якостей, які спричинили вимушений виїзд до країни громадянського походження.

Вважає, що виїзд позивача до Афганістану був здійснений добровільно, за власним бажанням та на досить тривалий час, причому позивач повністю усвідомлював наслідки цього виїзду.

Під час опитування позивача були виявлені істотні недоліки та протиріччя, які вказують на неправдивість вказаної інформації

На підставі вищезазначеного, виходячи з того, що позивач добровільно виїхав до країни громадянської належності (Афганістан), за межами якої він перебував внаслідок побоювань зазнати переслідувань, перебуваючи у статусі біженця, вважаємо, що рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 № 525-16 про втрату статусу біженця приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Вважає, що оскаржуване рішення є правомірним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволення.

17.07.2017 у судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що громадянин Афганістату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, статус біженця набув на підставі рішення Державної міграційної служби від 27.12.2013 №725-13.

Рішенням від 13.10.2016 № 525-16 позивачем було втрачено статус біженця. Причиною скасування стали відомості про його приїзд до Афганістану, після отримання захисту і на підставі того, що він добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Підставою став лист Державної прикордонної служби від 24.04.2015 року про те, що особа виїжджала до країни походження і це є порушенням законодавства про біженців.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суд вважає за необхідне вказати наступне.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначається статтею 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон від 08.07.2011р. № 3671-VI у відповідній редакції).

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 вказаного Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Пункту 6 частини першої статті 11 вказаного Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади (частина 4 статті 11 Закону від 08.07.2011р. №3671-VI).

Згідно частина 9 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 10 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

Частинами 11, 12 статті 11 Закону від 08.07.2011р. №3671-VI закріплено право центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання, а також у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, - звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Подання щодо втрати та позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (частини 13 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 14 статті 11 цього Закону, на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилається разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до відповідних посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади (частина 15 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у відповідності до частини 16 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз'ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи статусу додаткового захисту або скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає їх недійсними та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні (частина 18 статті 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Особа, яка не реалізувала право на оскарження рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні (частина 19 стаття 11 Закону від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Як вбачається з оскаржуваного Рішення, як на правову підставу для його прийняття відповідач посилається на пункт 1 та 6 частини першої статті 11 Закону від 08.07.2011р. №3671-VI, стверджуючи при цьому, що позивач добровільно скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Однак, позивач вказав, що йому загрожує небезпека від різних терористичних формувань (талібів, ІДІЛ), а не від офіційної влади, оскільки від останньої, він не зможе отримати гарантії на життя.

Щодо підстав виїзду позивача до Афганістану необхідно вказати наступне.

Судом встановлено, що виїзд позивача до Афганістану відбувся через важку хворобу батька про що є довідка із лікарні, про що було пояснено позивачем на співбесіді. Більш того, факт хвороби міграційна служба не спростовує і не ставить під сумнів.

Згідно до п. 119 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992) передбачено три умови, сукупність яких є підставою для визнання факту того, що особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності: 1) біженець має діяти добровільно; 2) біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності; 3) біженець має дійсно отримати такий захист. Тобто обов'язковість сукупності усіх трьох складових.

Суд вважає, що підтвердження приїзду до Афганістану, не означає, що позивач мав можливість або скористався можливістю захистом власної країни, а також, що він переїхав назавжди. Перебування на певній території протягом обмеженого часу (на встановлення діагнозу хвороби та допомоги в отриманні медичної допомоги) та користуватися захистом або постійне поселення - є цілком різні речі, адже позивач був обмеженим як часом, ситуацією у країні походження, так і документами, на підставі яких перебував в Афганістані.

Жодного запиту щодо додаткової інформації, звернень до громадських установ, органів місцевого самоврядування або посилань на доповіді авторитетних правозахисних або міжнародних неурядових організацій, відповідач суду не надав.

Судом встановлено, що у листі Державної прикордонної служби України містять дані на іншу особу - 14.01.1952 народження, проте міграційна служба України, у порушення ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» не надсилала запитів та не перевірила інформацію, а лише скористалася повідомленням прикордонної служби, чим було порушено пункти 9, 10, 11,14 частини 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, міграційна служба не перевіряла інформацію, а лише вказала про факт перетину кордону позивача, який він і не заперечував, а документи, на підставі яких приймалося рішення не відповідають анкетним даним самого позивача.

При цьому, Законом поняття добровільного захисту згідно вказаної норми не уточнена і не деталізована.

Вказане положення закону відповідає статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 р., згідно якої (розділ С) положення цієї Конвенції більше не поширюються на особу, яка підпадає під визначення розділу A, та яка добровільно повторно скористалася захистом країни своєї громадянської належності.

Тлумачення поняття "добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності" надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992), згідно п.п.119-121 якого:

" 119. Це положення про припинення передбачає три умови:

а) добровільність: біженець має діяти добровільно;

b) намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;

c) поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

120. Якщо біженець діє не добровільно, він не перестає бути біженцем. Якщо він отримав розпорядження країни, наприклад, країни свого перебування, здійснити всупереч своїм намірам вчинок, що може бути розцінений як використання захисту країни свого громадянського походження, наприклад, звернення до консульства за національним паспортом - він не перестає бути біженцем лише тому, що підкорився такому розпорядженню. З причин, що не залежать від його волі, він може бути змушений скористатися засобами захисту країни свого громадянського походження...

121. При з'ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни..."

Як зазначено в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення. При цьому розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься і в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року (справа № 826/20820/14 - К/800/35015/15).

Надані суду документи та пояснення учасників по справі свідчать про те, що в даному випадку підстави для застосування пункту 1 частини 1 статті 11 Закону відсутні.

Так, згідно наявних у справі доказів однією із підстав для висновку про наявність підстав для позбавлення статусу біженця став факт відвідування позивачем країни громадянської належності, тоді як відповідач не з'ясовував, з яким наміром особа, що отримала статус біженця відвідувала країну походження, а також чи мав біженець намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності, які дії ним для цього вживалися і чи дійсно він отримав такий захист. Сам по собі факт перебування на території Афганістану, хоча і міг би викликати сумніви щодо правдивості тверджень позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження, однак, не може свідчити про намір або факт отримання біженцем добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.

Позивач стверджує, що його виїзд до Афганістану відбувся через важку хворобу батька про що є довідка із лікарні, про що було пояснено позивачем на співбесіді. Більш того, факт хвороби міграційна служба не спростовує і не ставить під сумнів.

При цьому відповідачем не надано доказів в спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни походження, у зв'язку з чим суд не має підстав ставити під сумнів вказане твердження позивача.

Таким чином, намір позивача скористатися захистом країни громадянської належності не може вважатися доведеним, як і фактичне використання позивачем такого захисту в будь-якій формі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про не доведення відповідачем правомірності рішення від 13.10.2016 №525-16.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що згідно п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але, такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, а ніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином оскаржуване рішення є таким, що винесено протиправно та підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 71, 72, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від від 13.10.2016 №525-16 про втрату статусу біженція, викладене у повідомленні №436 від 14.11.2016.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.

Суддя Василенко Г.Ю.

Суддя Лапій С.М.