Справа № 813/1753/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/7351/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Куціль С.І.,

за участі представників позивача - ОСОБА_1,

та відповідача і третьої особи - Ковальчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року у справі за його позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна служба України з питань праці, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання виплатити середній заробіток, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна служба України з питань праці (далі - Служба) про визнання протиправним та скасування рішення Управління від 10.04.2017 №3930/1/7-09 «Щодо розгляду заяви» (далі - Рішення) та зобов`язання Управління виплатити позивачу середній заробіток з 23.11.2015 по день фактичного розрахунку з розрахунку 354,74 грн за кожний календарний день. В обґрунтування позову вказує, що відмова Управління у здійсненні виплати є необґрунтованою та безпідставною, такою, що порушує його конституційні права. Також покликається на протиправність посилань Управління на відсутність підстав для виплати йому заборгованості по заробітній платі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року у справі №813/1753/17 в задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задоволити. У поданій апеляційній скарзі вказує на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у письмових запереченнях вважають постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України (далі - Держгірпромнагляд) від 12.11.2015 №267-к «Про звільнення ОСОБА_3.» (далі - Наказ №267-к) позивач був звільнений з посади начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області з 13.11.2015 за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором, відповідно до п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП; а.с.22).

Наказом Держгірпромнагляду від 01.03.2016 №1-к «Про внесення змін до наказу від 12.11.2015 №267-к» (далі - Наказ №1-к) відповідно до ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року у справі № 813/6440/17 та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_3 внесено зміни до Наказу №267-к, замінивши в наказовій частині цього наказу дату звільнення « 13.11.2015» датою « 23.11.2015» (а.с.21).

Рішенням Управління відмовило позивачу у виплаті заробітної плати за 23.11.2017 у зв`язку з тим, що останній в цей день не перебував при виконанні своїх безпосередніх трудових обов'язків, а тому зазначений день не може вважатись робочим днем і відповідно не підлягає оплаті (а.с.8).

Не погодившись із такою відмовою Управління, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заробітна плата виплачується працівнику виключно за виконану ним роботу, а в день звільнення 23.11.2015 такий на робочому місці не перебував, покладені на нього посадові обов'язки не здійснював, тобто не виконував жодної роботи, а відтак підстави для виплати йому заробітної плати за цей день відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи є вірними з таких міркувань.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95).

Частиною 1 ст.1 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) заробітна плата визначається як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічного змісту положення містить ч.1 ст.94 КЗпП, відповідно до якої заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зі змісту рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП, статей 1, 12 Закону №108/95 у справі №1-13/2013 вбачається, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст.94 КЗпП і ст.1 Закону №108/95, та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 цього ж Закону.

Фактично, передумовою оплати дня як робочого є факт виконання працівником роботи в цей день, і лише в такому випадку працівникові буде виплачена заробітна плата.

Суд апеляційної інстанції погоджується із твердженням суду першої інстанції, який вірно зазначив, що 23.11.2015 ОСОБА_3 на робочому місці не перебував, і не здійснював покладені на нього посадові обов`язки, оскільки це підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема, Табелем обліку використання робочого часу за листопад 2015 року.

Більше того, факт відсутності на робочому місці 23.11.2015 не заперечується й самим позивачем.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених чинним законодавством підстав для визнання протиправним Рішення та зобов`язання Управління виплатити позивачу середній заробіток за 23.11.2015.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 8 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повний текст виготовлений 4 вересня 2017 року.