Справа № 328/1693/17
Суддя: Коваленко П. Л.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Коваленко П.Л., за участю секретаря судового засідання Баздирь О.Л., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3, розглянувши позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача управління соціального захисту населення ОСОБА_5 міської ради, про визнання незаконними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними дії ОСОБА_5 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, зобовязання вчинити певні дії, а саме зобов'язати Токмацьке об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_4 з 01.04.2017.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є пенсіонером, перебуває на обліку в ОСОБА_5 об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 19.06.2015, як внутрішньо переміщена особа, та їй призначено пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV. ОСОБА_5 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.05.2017 їй було повідомлено, що на засіданні комісії виконавчого комітету по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам ОСОБА_5 міської ради прийнято рішення про скасування дії її довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. Після надходження на адресу ОСОБА_5 об'єднаного УПФУ в Запорізькій області витягу з вищезазначеного протоколу засідання комісії з інформацією про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, вищезазначеним управлінням Пенсійного фонду України з 01.04.2017 було припинено виплату пенсії позивачу. Однак, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії посадові особи ОСОБА_5 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області керувались не нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а підзаконними актами, такими як, пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, затвердженому постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат переміщеним особам». Вважає, що дії ОСОБА_5 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати пенсії є незаконними, тому, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав та інтересів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Позивач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. В своїх письмових запереченнях вказує, що позивач перебуває на обліку в ОСОБА_5 обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 01.09.2015, як внутрішньо-переміщена особа та їй розпочато виплату пенсії. Здійснення соціальних виплат, зокрема пенсій, внутрішньо переміщеним особам проводиться відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Пунктом 1 постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. На підставі рішення комісії виконавчого комітету ОСОБА_5 міської ради з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 20.03.2017 №13 скасована довідка ВПО, видана на імя позивача. Після надходження на адресу управління витягу з вищезазначеного протоколу засідання комісії з інформацією про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, управлінням з 01.04.2017 було припинено виплату пенсії позивачу. Таким чином, Токмацьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Запорізькій області не вбачає в своїх діях протиправності та неправомірності, так як діяло винятково на підставі діючого законодавства.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. В судовому засіданні вказує, що управлінням була отримана інформація з Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації про те, що ОСОБА_4 15.09.2016 виїхала за межі території, контрольованої українською владою через пропускний пункт Гнутово та до 01.02.2017 не повернулася до фактичного місця проживання. Відповідно до діючого законодавства, однією з підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Наказом начальника управління №20 від 15.03.2017 скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.6 КАС України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.3 ст.72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

На підставі наданих позивачем доказів на обґрунтування позовної заяви судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є пенсіонером та з 19.06.2015 перебуває на обліку в ОСОБА_5 об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Відповідно до листа ОСОБА_5 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.05.2017 позивача повідомлено, що припинення виплати пенсії позивачу здійснювалося на підставі рішення комісії виконавчого комітету ОСОБА_5 міської ради з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №13 від 20.03.2017, відповідно до якого скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі ст.4 цього Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №637 від 05.11.2014 року, встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних, державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч.1 ст.49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у раз смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Однак, відповідач керувався не нормами вищезазначеного Закону України, а підзаконними актами, такими як, пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат переміщеним особам».

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Крім того, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст.49 Закону №1058.

Проте, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_4 не приймалося.

При цьому, посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» як на причину припинення виплати пенсії без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення, оскільки таке припинення не входить до вказаного переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплати пенсії є необґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13.06.2007, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, і також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи зазнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення ). У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 року, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, перевіривши підстави щодо припинення виплати позивачу пенсії, суд приходить до висновку, що відповідні дії відповідача є протиправними, оскільки не відповідають вищевказаним нормативним вимогам, а тому позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10-14, 159, 160-162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача управління соціального захисту населення ОСОБА_5 міської ради, про визнання незаконними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати Токмацьке обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 квітня 2017 року.

Повний текст рішення сторони можуть отримати 30.08.2017.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Токмацький районний суд Запорізької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, у разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: