Справа № 423/1633/17
Суддя: Архипенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/1633/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області

в складі

головуючої судді Архипенко А.В.,

при секретарі судового засідання Іваненко С.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мельник Л.В., Папуця С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації про визнання незаконними дій і рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в поновленні та нарахуванні виплати недоотриманої допомоги ОСОБА_4 при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати незаконним відповідне рішення відповідача від 08.09.2016 року та зобов'язати відповідача поновити, здійснити нарахування та здійснити виплату позивачу недоотриманої суми допомоги при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з серпня 2014 року включно.

Позов мотивовано тим, що до початку АТО на території Луганської та Донецької областей позивач проживала в м.Макіївці, де ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила доньку ОСОБА_5. У зв'язку з цим їй була призначена державна допомога, передбачена Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», яку вона отримувала до серпня 2014 року. Місто Макіївка залишилося на території, що не контролюється органами влади України. Наприкінці 2014 року вона виїхала до м.Лисичанська, де звернулася до УПЗСН для продовження виплат, яке витребувало електронну справу, однак виплату не продовжили, зокрема, їй пояснили, що для продовження отримання виплат вона має зареєструватися як внутрішньо переміщена особа. Оскільки на той час їй ніде було проживати на підконтрольній органам влади України території, вона повернулася до м.Макіївка. Виїхати звідти вона змогла тільки на початку 2016 року, після чого вона тимчасово оселилася в м.Бердянську Запорізької області. У м.Бердянську вона звернулася до УСЗН із заявою про продовження виплат. УСЗН м.Бердянська витребувало електронну справу заявниці з УПЗСН м.Лисичанська, але вона так і не надійшла, у зв'язку з чим виплати так і не були відновлені. 25 серпня 2016 року позивач переїхала до м.Гірське Попаснянського району Луганської області, де знову звернулася до УСЗН з метою продовження виплат, але згідно відповіді відповідача від 13.02.2017 року виплати їй не були продовжені, оскільки вона пропустила річний строк звернення щодо відновлення виплат. Позивач вважає, що відмова в продовженні виплат є незаконною, оскільки чинним законодавством не передбачено строк щодо відновлення виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, яка була припинена не з вини одержувача виплат, а зокрема, у зв'язку з початком бойових дій на частині території України.

Позивачка просила розглядати позов без її участі, за участю свого представника.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову, надавши аналогічні пояснення.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач пропустила річний строк звернення щодо відновлення виплат, передбачений п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. N 1751.

Вислухавши сторони, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Коституцією України, положеннями ЗУ "Про державну допомогу сім"ям з дітьми", положеннями "Порядку призначення і виплати дежавної допомоги сім"ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ № 1751 від 27.12.2001р. (далі Прядок № 1751), при цьому суд застосовує судову практику в аналогічних справах, саме правові позиції ВАСУ та апеляціної інстанції та положення Європейського суду з прав людигн

Обставини припинення виплати позивачу допомоги, а також подальших звернень позивача до УПЗСН м.Лисичанська, УСЗН м.Бердянська та УСЗН Попаснянського району щодо відновлення виплат, викладені позивачем у позові, не заперечувалися відповідачем. Більше того, вони повністю підтверджуються листом Міністерства соціальної політики України (а.с.10).

Таким чином, судом встановлено, що позивач (ОСОБА_4 - а.с.7) до початку АТО проживала в м.Макіївці, де ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила доньку ОСОБА_5 (а.с.9). У зв'язку з цим їй була призначена державна допомога, передбачена Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», яку вона отримувала до серпня 2014 року. Після початку АТО місто Макіївку згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 № 1085-р відносено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України (а.с.10). 08.12.2014 року позивач вперше звернулася до УПЗСН м.Лисичанська з питанням про відновлення виплат, проте їй було роз'яснено, що для цього вона має зареєструватися як внутрішньо переміщена особа. 20.01.2016 року позивач звернулася до УСЗН м.Бердянська з цим же питанням, але згідно з повідомленням Міністерства соціальної політики України вона не подала письмової про поновлення виплат. 25.08.2016 року позивач звернулася до УСЗН в Попаснянському районі з цим же питанням, але їй було відмовлено у зв'язку з пропуском строку подання відповідної заяви, передбаченого п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751. Рішення відповідача від 08.09.2016 року про відмову в призначенні допомоги (а.с.38) було надіслано позивачу 10.02.2017 року у відповідь на запит адвоката (а.с.15)

Отже суть спору полягає в тому, що, на думку відповідача, заявниця пропустила річний строк звернення щодо відновлення виплат, передбачений п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. N 1751, тоді як позивач вважає, що законодавством такий строк не передбачено, а тому дії відповідача є незаконними.

Таким чином, оцінивши докази та з'ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Відповідно до Указу Президента України від 14.11.2014 р. № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях».

За змістом п.п.2 п.3 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», Кабінет Міністрів України у тижневий строк вживає заходи щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях на роботу в іншу місцевість.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ від 07.11.2014р. № 1085-р., м.Макіївка входить до зазначеного переліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ч.9 ст.11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

- у разі виникнення інших обставин.

При цьому абз.7 ч.9 ст.11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (а саме слова «у разі виникнення інших обставин») визнаний неконституційним Рішенням КСУ № 3-рп/2016 від 08.06.2016 р.

Як зазначено в рішенні КСУ, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів. За правовою позицією КСУ, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини). КСУ виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів. Аналіз змісту частини дев'ятої статті 11 Закону вказує на те, що законодавець передбачив таку підставу для припинення виплати допомоги при народженні дитини, як "виникнення інших обставин", не закріпивши критеріїв їх визначення. Таким чином, Законом встановлено дискрецію органів державної влади у вирішенні питання про припинення виплати вказаної допомоги, проте чітко не визначено її меж. КСУ вважає, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев'ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України. Таким чином, КСУ прийшов до висновку, що абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону, у якому передбачено припинення виплати допомоги при народженні дитини "у разі виникнення інших обставин", є таким, що суперечить частині першій статті 8 Конституції України.

Слід зазначити, що до п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. N 1751, на який посилається відповідач, не були внесені зміни після названого Рішення КСУ. Отже, згідно з абзацами 20-30 п.13 цього Порядку підставами для припинення виплати допомоги є:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав (абз.20);

- відмови отримувача допомоги від виховання дитини (абз.21);

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини (абз.22);

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав (абз.23);

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю (абз.24);

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини (абз.25);

- перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду (абз.26);

- усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування (абз.27);

- смерті дитини (абз.28);

- смерті отримувача допомоги (абз.29);

- виникнення інших обставин (абз.30).

Згідно з абзацом 33 п.13 Порядку виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами 20 - 27, 29 і 30 цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом 12 місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Таким чином, указаним положенням дійсно встановлено 12-місячний строк для подачі заяви про поновлення виплати допомоги, але він застосовується виключно у випадках припинення виплати на підставі абзаців 20 - 27, 29 і 30 п.13 Порядку.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2016 від 08.06.2016 р. таку підставу для припинення виплати допомоги як «виникнення інших обставин» визнано неконституційною - а саме , Коституційний суд зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі - може призвести до порущення права особи на отримання допомоги при народженні дитини.

А тому абз.30 п.13 Порядку в даному випадку застосуванню не підлягає.

Водночас, відповідно до п.п.54, 55 Порядку, у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім'ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення. Допомога, яка не отримана вчасно внаслідок невиконання її отримувачами умов, визначених цим Порядком, виплачується за минулий з моменту призначення час, але не більш як за шість місяців з місяця звернення за її одержанням, крім випадків, визначених у абзаці десятому пункту 35 цього Порядку. Призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім'ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, вини позивача в неотриманні допомоги по народженні дитини, немає.

В даному випадку, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, відповідно до якої - якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачу ця допомога необхідна для утримання дитини, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі викладеного суд не погоджується з запереченнями відповідача і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в поновленні виплат державної допомоги при народженні дитини. Зокрема, суд звертає увагу на те, що у випадку позивача чинне законодавство не містить обмежувальних строків для подання заяви про поновлення виплати допомоги.

Враховуючи, що відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є соціальною державою та повинна забезпечувати соціальний захист своїх громадян, а також те, що соціальна виплата була припинена не з вини позивача, суд вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу недоотриману нею допомогу по народженню дитини з 01.08.2014 року, коли виплата цієї допомоги була припинена.

Така позиція узгоджується з позицією ВАСУ і Донецького апеляційного адміністративного суду по аналогічним справам (зокрема, справи № 226/172/17, № 226/317/17).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов позовом ОСОБА_4 до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації про визнання незаконними дій і рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації щодо відмови в поновленні та нарахуванні виплати недоотриманої допомоги ОСОБА_4 при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати незаконним рішення Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації від 08.09.2016 року щодо відмови в призначенні допомоги сім'ям з дітьми за заявою ОСОБА_4.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації поновити, здійснити нарахування та здійснити виплату ОСОБА_4 недоотриманої суми допомоги при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з серпня 2014 року включно.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, повний текст постанови складено 05.09.2017 р.

Суддя А.В.Архипенко