Справа № 826/27223/15
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 серпня 2017 року № 826/27223/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів: Костенка Д.А., Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1) Міністерства оборони України,

2) Національного військово-медичного клінічного центру «Головний

військовий клінічний госпіталь»

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України в особі директора військово-медичного департаменту Верби А.В., Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», третя особа - ОСОБА_2, в якому просить суд:

- визнати дії директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В., щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади-неправомірними;

- скасувати наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В. №138 від 09.12.2015 року;

- скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки Міністерства оборони України - І.С. Руснака №931 від 19.11.2015 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України-лікарем патологоанатомом;

- стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_1), середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у зв'язку зі звільненням без законної підстави.

Позовні вимоги мотивовано тим, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, інших законів України та міжнародного законодавства, а тому наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач 1 - Міністерство оборони України в особі директора військово-медичного департаменту Верби А.В ,позов не визнав, надав заперечення проти позову, в яких наполягав на правомірності звільнення позивача, у зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник відповідача 2 та третя особа в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

У зв'язку з викладеним, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом ухвалено про завершення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Як вбачається з витягу з наказу директора Департаменту охорони здоров'я Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 111 від 25.10.2005 року, ОСОБА_1, на підставі заяви ОСОБА_1, прийнято на посаду начальника Центральної патологоанатомічної лабораторії - лікаря патологоанатома з 25.10.2005 року.

Згідно з витягу із наказу директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України (по стройовій частині) №138 від 09.12.2015 року, ОСОБА_1, начальника Центральної патологоанатомічної лабораторії відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, на підставі витягу з наказу Міністерства оборони України ( по особовому складу) від 19.11.2015 року №931 ( вх. від 24.11.2015 року №2079 кв) та акту прийому передачі посади звільнено з роботи 09.12.2015 року.

Позивач, вважаючи зазначений наказ відповідача незаконним, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері проходження державної служби регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну службу», Кодексом законів про працю України та прийнятими на їх підставі нормативними актами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Оскільки, у відповідності до ч. 1 ст. З0 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється передусім із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також із підстав, визначених спеціальним законом, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України.

У наданих суду запереченнях та в судовому засіданні представник Міністерства оборони України зазначив, що у відповідності до п.п. 5 п.121 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1 153/2008, тимчасове заміщення вакантних військових посад цивільними особами на умовах строкового трудового договору здійснюється у випадках та в порядку, визначених Міністерством оборони України.

Таким чином, прийняття цивільної особи - ОСОБА_1 є тимчасовим заміщенням вакантної військової посади цивільною особою на умовах строкового договору.

Водночас зазначено, що згідно наказу Міністрва оборони України від 14.10.2002 року №345 «Про затвердження Тимчасового переліку посад офіцерського складу, які в мирний час можуть заміщатись цивільними особами ( на умовах строкового договору)» (який діяв на той час), ст. 6 Закону України про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232- ХІІ, а також до Номенклатури посад для призначення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) і державних службовців наказами по особовому складу затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 21.04.2002 року №27/457дск посада Начальника центральної патологічної лабораторії-лікаря патологоанатома в Міністерстві оборони України входить до переліку військових посад для призначення військовослужбовців у мирний час.

Вирішуючи питання по суті, суд зазначає наступне.

Підстави припинення трудового договору визначені, зокрема, КЗпП України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений, зокрема: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

З наведених положень статті 23 КЗпП України слідує висновок, що інтереси працівника є самостійною підставою для укладення строкового трудового договору. Тобто, якщо працівник зацікавлений в укладенні строкового трудового договору і роботодавець погодив таке укладення шляхом видачі відповідного наказу про прийняття працівника на роботу.

Взаємні права та обов'язки сторін, умови праці працівника у своїй сукупності складають зміст трудового договору. Основна частина таких умов, прав і обов'язків регулюється законодавством про працю у централізованому порядку (тривалість робочого часу, відпусток, правила охорони праці і т.д.) та колективним договором і не може змінюватися за згодою сторін, додаткові умови можуть визначатися за погодженням сторін.

До обов'язкових, окрім вже зазначених умов трудового договору про місце роботи, трудову функцію, час початку виконання трудової функції, розмір винагороди за виконану роботу, відносять і умову про строк дії трудового договору.

Правове становище працівників, що уклали строкові трудові договори, загалом не відрізняється від правового становища працівників, які уклали трудові угоди на невизначений термін (зокрема, вони також мають право на відпустку, грошову компенсацію за невикористану відпустку тощо). Найсуттєвішою ж відмінністю між безстроковими та строковими трудовими договорами є те, що останні припиняються внаслідок закінчення строку, на який їх було укладено (при цьому не потрібно ані заяви працівника, ані обґрунтування причин його звільнення).

Отже, трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов'язки сторін договору, а сукупність цих прав та обов'язків складає зміст трудового договору. У трудовому договорі поєднуються воля працівника, яка найчастіше виражена у формі письмової заяви, та воля роботодавця, яка знаходить свій вираз у формі наказу чи розпорядження про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір може бути укладено лише у разі, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 p. (із змінами і доповненнями), роз'яснив судам, що «при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події, наприклад, повернення на роботу робітниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; працівника, який звільнився з роботи в зв'язку із призовом на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу. Строковий трудовий договір може укладатися для заміни тимчасово відсутнього працівника».

Отже, у ч.2 ст. 23 КЗпП України йдеться про характер та умови виконання роботи, через які роботодавець не має можливості надати працівникові постійну роботу, зокрема, при прийнятті на роботу, яка не виконується постійно чи для заміщення тимчасово відсутнього працівника, за яким зберігається місце роботи (зокрема, для заміщення працівників, яким надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку). Про призначення на посаду за строковим трудовим договором обов'язково зазначається у заяві працівника про призначення його на посаду, строк перебування на якій обмежено або часовими рамками, або певною подією. Запис про строковий характер трудового договору в трудовій книжці не робиться, але із наказу про призначення (прийняття) на посаду повинно слідувати, що особа призначається на певний строк.

При цьому, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з наказу директора Департаменту охорони здоров'я Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 111 від 25.10.2005 року, яким ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника Центральної патологоанатомічної лабораторії, в останньому не містяться відомості про призначення на певний строк.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що трудовий договір (контракт) при прийнятті на роботу між позивачем та відповідачем не укладався.

Відтак, суд не погоджується з доводами відповідача про наявність підстав для звільнення позивача відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання дій директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В., щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади-неправомірними та скасування наказу директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В. №138 від 09.12.2015 року

Згідно частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України-лікарем патологоанатомом.

Водночас, ч.2 ст.235 КзПп передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки Міністерства оборони України - І.С. Руснака №931 від 19.11.2015 року, то суд зазначає наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, питання, пов'язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов'язку в запасі, регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153 (далі по тексту - Положення).

Нормами пункту 82 Положення передбачено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється на вищі посади зокрема у порядку просування по службі.

Як вбачається з витягу наказу Міністра оборони України №931 від 19.11.2015 року, ОСОБА_2 відповідно до п. 82 Положення призначено на вищу посаду у порядку просування по службі в шпк «підполковник медичної служби» на «полковник медичної служби» та призначено начальником Центральної паталогоанатомічної лабораторії-головним патологоанатомом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для скасування наказу тимчасово виконуючого обов'язки Міністерства оборони України - І.С. Руснака №931 від 19.11.2015 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого наказу №138 від 09.12.2015 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71,128,158 - 163, 167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати дії директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В., щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади-неправомірними.

Скасувати наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В. №138 від 09.12.2015 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України-лікарем патологоанатомом.

Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_1), середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді Д.А. Костенко

Ю.Т. Шрамко