Справа № 264/1376/17
Суддя: Кузнецов Д. В.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/1376/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивач звернувся до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області із вказаним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Маріупольської міської ради Донецької області щодо розгляду заяви про оформлення права оренди, а саме: укладання договору оренди земельної ділянки площею 0,0025 га (кадастровий номер :03:005:0163) для експлуатації та обслуговування торгівельного павільйону по пр.Металургів, 160, в Іллічівському районі міста, яка була подана позивачем; зобовязати відповідача підготувати проект договору оренди земельної ділянки, згідно з яким надати позивачеві в оренду строком на 5 років земельну ділянку (кадастровий номер :03:005:0163), площею 0,0025 га з розміром орендної плати на рівні 3% від її грошової оцінки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (експлуатація та обслуговування торгівельного павільйону) по пр.Металургів, 160, в Іллічівському районі міста Маріуполя, для укладання та подальшої реєстрації.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та додатково просив визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області №7/19-1707 від 29.06.2017 року, а також зменшив позовні вимоги в частині зобовязання відповідача підготувати проект договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що в березні 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивачем було придбано у власність торговий павільйон, розташований за адресою: м.Маріуполь, проспект Металургів, буд.160, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0025 га. Рішенням Маріупольської міської ради від 18.10.2011 року попередньому власнику ОСОБА_2 було продовжено строк оренди земельної ділянки по пр.Металургів, 160, площею 0,0025 га, на 5 років до 18.10.2016 року для роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (експлуатація та обслуговування торгівельного павільйону), про що укладено нотаріально посвідчений договір оренди.

Наголошує, що після придбання обєкту нерухомості він несе всі витрати по його утриманню та продовжує своєчасно сплачувати всі орендні платежі за договором оренди, укладеним із попереднім власником. При цьому не проводить будь-яких реконструкцій або змін в нерухомості, порядку та умовах його експлуатації, що підтверджується технічною документацією від 2017 року.

У червні 2016 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою щодо переоформлення права оренди земельної ділянки при переході права власності на обєкти нерухомого майна за наявності діючого договору оренди земельної ділянки. 23 червня 2016 року позивачеві був надісланий лист із відомостями про перебування на розгляді заяви в управлінні земельних відносин Маріупольської міської ради.

Рішенням Маріупольської міської ради від 29.06.2017 року позивачеві було відмовлено в надані в оренду земельної ділянки площею 0,0025 га по пр.Металургів, 160, в Іллічівському районі міста Маріуполя. Із вказаним рішенням позивач незгодний, вважає його незаконним, оскільки були відсутні законні підстави для відмови в наданні в оренду земельної ділянки, а також вказував про допущену відповідачем бездіяльність, повязану із тривалим нерозглядом його заяви про переукладання договору оренди земельної ділянки.

Посилаючись на положення частини 1 статті 377, частини 3 статті 415 ЦК України, ч.1 ст.120 Земельного кодексу України, вказує, що при переході права власності на будівлю або споруду до особи, яка набула таке право, переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому обсязі, що й попередньому власнику. А відповідно до частини 3 статті 123 Земельного кодексу України підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідач не мав право відмовляти у переукладанні договору оренди та приймати негативне рішення міської ради.

На підставі зазначеного просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач безпідставно затягував процес розгляду заяви про переукладання договору оренди та винесення питання на розгляд сесії, з червня 2016 року позивача не було проінформовано про будь-які результати розгляду заяви та наявність негативного висновку Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради, про який позивачеві стало відомо лише під час розгляду справи в суді.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки рішення про передачу земельної ділянки стосується цивільного права користування земельною ділянкою, а правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, мають приватноправовий характер, тому спір щодо такого рішення належить до цивільної юрисдикції. У звязку із цим відповідно до частини 1 статті 157 КАС України представник просив провадження у справі закрити.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Так, рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 від 01.04.2010 року встановлено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, які віднесені законом до їхньої компетенції, питання щодо розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, діють як суб'єкти владних повноважень, а тому відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

У звязку із наведеним, суд вважає правовідносини, що є предметом судового розгляду, такими, що мають вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом оскарження є рішення органу місцевого самоврядування про відмову у наданні в оренду земельної ділянки, за яким не виникло цивільних прав на земельну ділянку або будь-яких майнових прав для осіб, що могло б бути спором про цивільне право. За цих обставин, розглядаючи справу, суд виходить із того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративного суду.

Законодавець положеннями ч.ч.1,3 статті 152 Земельного кодексу України передбачає рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку.

Відповідно до положень частини 3 цієї ж статті Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, шо відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 15 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий № 948, позивачеві на праві приватної власності належить нежитлове приміщення (торгівельний павільйон), що знаходиться за адресою: м.Маріуполь, проспект Металургів, 160, на земельній ділянці площею 0,0025 га, кадастровий номер :03:005:0163 (а.с.25).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки, укладеного 08 грудня 2011 року між Маріупольською міською радою та ОСОБА_2, останній було надано право користування земельною ділянкою по проспекту Металургів, 160, площею 0,00025 га, строком на 5 років до 18.10.2016 року з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (експлуатація та обслуговування торгового павільйону) (а.с.16).

Згідно з висновком про погодження технічної документації по землеустрою, долученим до договору оренду земельної ділянки, від 17 березня 2011 року попередньому власникові ОСОБА_2 без будь-яких зауважень було погоджено технічну документацію на земельну ділянку по пр.Металургів, 160, в тому числі з боку Головного управління містобудування та архітектури (а.с.22-24).

Після відчуження нежитлового приміщення попередній власник ОСОБА_2 оформила нотаріальну заяву від 15.03.2016 року, в якій просила компетентні органи здійснити вилучення земельної ділянки, яка знаходиться у неї в користуванні за договором оренди (а.с.30).

Позивач, в свою чергу, продовжував дотримуватися умов договору оренди та виплачувати орендні платежі за договором оренди, укладеним між попереднім власником та Маріупольською міською радою, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями (а.с.7, 33-35).

08 червня 2016 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг із письмовою заявою та пакетом документів для переоформлення права оренди земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомого майна за наявності діючого договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого у встановленому законом порядку (а.с.31).

Листом від 23 червня 2016 року вих.№031-375/2 Маріупольська міська рада повідомила позивача про знаходження на розгляді його заяви в управлінні земельних відносин. На підставі наданих позивачем документів управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради підготовлено та розміщено на офіційному ВЕБ-сайті міської ради проект рішення за питанням ОСОБА_1Н.О. Вказаний проект рішення після його узгодження в порядку, встановленому Регламентом Маріупольської міської ради від 23.12.2015 року №7/2-12, мав бути винесений на розгляд чергової сесії міської ради (а.с.32).

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено правовий принцип діяльності державних органів, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 10 Закону України «Про адміністративні послуги» передбачено, що граничний строк надання адміністративної послуги визначається законом.

У разі якщо законом не визначено граничний строк надання адміністративної послуги, цей строк не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання субєктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги.

Субєкт надання адміністративних послуг надає адміністративну послугу, а центр надання адміністративних послуг забезпечує організацію надання такої послуги у найкоротший строк та за мінімальної кількості відвідувань субєктом звернення.

У разі надання адміністративної послуги субєктом надання адміністративних послуг, який діє на засадах колегіальності, рішення про надання адміністративної послуги або про відмову в її наданні приймається у строк, визначений частиною першою або другою цієї статті, а в разі неможливості прийняття зазначеного рішення у такий строк - на першому засіданні (слуханні) після закінчення цього строку.

Адміністративна послуга вважається наданою з моменту отримання її субєктом звернення особисто або направлення поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) листа з повідомленням про можливість отримання такої послуги на адресу субєкта звернення. У випадках, передбачених законодавством, відповідний документ може бути надісланий поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або за допомогою засобів телекомунікаційного звязку. При цьому строк доставки поштової кореспонденції не зараховується до строку надання адміністративної послуги.

Наведені положення Закону встановлюють першочерговість керування граничними строками надання адміністративних послуг, встановленими спеціальним законом, яким в даному випадку є Земельний кодекс України. Однак, частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України передбачено лише строк розгляду клопотання особи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте відповідно до частини 1 цієї ж статті надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Тобто вказаною статтею передбачений лише строк розгляду клопотання на відведення нової земельної ділянки, проте у випадку із ОСОБА_1Н.О. земельна ділянка вже була відведена на підставі проекту землеустрою і його повторного складання не вимагається.

Водночас, слід відмітити, що оскільки чітких строків розгляду клопотання особи про вирішення питання на переукладання договору оренди існуючої земельної ділянки Земельний кодекс України не передбачає, тому в даному випадку для визначення граничного строку надання адміністративної послуги слід застосовувати положення частини 2 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги», яка встановлює, що такий строк не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання субєктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги, а в разі надання адміністративної послуги субєктом надання адміністративних послуг, який діє на засадах колегіальності, тобто міської ради, рішення про надання адміністративної послуги або про відмову в її наданні приймається у 30 денний строк, а в разі неможливості прийняття зазначеного рішення у такий строк - на першому засіданні (слуханні) після закінчення цього строку.

Отже з наведених положень законодавства вбачається, що відповідач мав розглянути звернення позивача про переукладання договору оренди земельної ділянки протягом 30 календарних днів, або в будь-якому випадку не пізніше, ніж на першому засіданні сесії міської ради після спливу 30-денного строку після звернення.

Відповідач вказаних вимог закону не дотримався, допустив бездіяльність при розгляді даного питання, оскільки лише через рік після звернення позивача із клопотанням рішенням Маріупольської міської ради від 29 червня 2017 року №7/19-1707 було розглянуто по суті заяву ОСОБА_1Н.О. та відмовлено у надані в оренду земельної ділянки по пр.Металургів, 160, в Кальміуському районі міста Маріуполя, чим порушено права позивача на своєчасний розгляд його звернення.

Згідно з пунктом 10 частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже попри прийняття рішення Маріупольською міською радою від 29 червня 2017 року №7/19-1707 суд констатує наявність порушення строків його винесення та визнає факт неправомірної бездіяльності відповідача в ході розгляду заяви ОСОБА_1Н.О., а тому позовні вимоги ОСОБА_1Н.О. в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви про оформлення права оренди на земельну ділянку підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради №7/19-1707 від 29.06.2017 року суд відзначає наступне.

Так, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1Н.О. відповідачем було прийнято рішення від 29 червня 2017 року №7/19-1707, яким було відмолено у наданні в оренду земельної ділянки з посиланням на зауваження Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради.

Згідно з висновком Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради до проекту рішення міської ради з питання надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1Н.О. надання земельної ділянки в оренду можливе при дотриманні чинного законодавства та пунктів 7, 8, 9 цього висновку (а.с.61).

У пункті 7 вказаного висновку зазначено про існування планувальних обмежень запитуваної земельної ділянки, а саме: сейсмічна і приаеродромна територія, червоні лінії вулиць і доріг.

У пункті 9 висновку зазначається про невідповідність намірів Замовника встановленим видам дозволеного використання земельної ділянки.

Згідно з пунктом 2.1.8 плану зонування території міста Маріуполя, земельні ділянки та розташовані на них обєкти, які існували до введення у дію Зонінгу, граничні розміри яких не відповідають містобудівній документації, можуть використовуватися без строку приведення їх у відповідність містобудівному регламенту, якщо вони не створюють загрози для життя, здоровя людини, для навколишнього середовища, обєктів культурної спадщини.

Також у висновку зазначається, що згідно з пунктом 6.3.17 плану зонування міста та статті 52-3 Закону України «Про дорожній рух» погодження інших законодавчих актів проектів на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, залізничних переїздів, комплексів дорожнього сервісу та інших споруд у межах відведення автомобільних доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг відноситься до повноважень Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Вказані положення слугували підставою для надання негативного висновку та прийняття рішення міської ради про відмову у переоформленні договору оренди.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 70 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб'єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, - повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб'єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх. Крім того, у зв'язку з тим, що більшість доказів адміністративної справи, як правило, утворюється та зберігається у суб'єкта владних повноважень, ч. 4 ст. 70 КАС України, зобов'язує відповідача подати до суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Тобто відповідач зобовязаний довести та надати докази законності прийнятого ним рішення та довести кожну обставину, яка слугувала підставою для прийняття рішення про відмову у наданні в оренду земельної ділянки.

Надаючи оцінку висновку Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради до проекту рішення міської ради з питання надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1Н.О., суд вважає, що відповідач не представив належних доказів, які б свідчили про сейсмічність або приаеродромність території, на якій розташована земельна ділянка по пр.Металургів, 160, а також про неможливість її використання за цільовим призначенням через невідповідність зонінгу.

Так, в самому висновку у звязку із цим робиться посилання на пункт 2.1.8 плану зонування території міста Маріуполя, відповідно до якого земельні ділянки та розташовані на них обєкти, які існували до введення у дію Зонінгу, можуть використовуватися, якщо вони не створюють загрози для життя, здоровя людини, для навколишнього середовища, обєктів культурної спадщини. Доказування наявності таких загроз при ухваленні негативного рішення міської ради покладається на відповідача як субєкта владних повноважень. Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів їх існування.

Також наведені вище положення пункту 6.3.17 плану зонування та ст.52 Закону України «Про дорожній рух», що були зазначені у висновку, не можуть бути застосовані по відношенню до ОСОБА_1Н.О., оскільки відносяться до погодження із органами поліції проектів будівництва, реконструкції і ремонту споруд, проте у випадку із позивачем обєкт нерухомості, що розташований на земельній ділянці, не зазнавав будь-яких змін та проект на будівництво, реконструкцію або ремонт не складався, що виключає право на застосування зазначених обмежень по відношенню до позивача та покладання на нього таких обовязків, що прямо не передбачені діючим законодавством.

Крім того, в матеріалах справи маються висновки Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради, які надавалися під час укладення та переоформлення договорів оренди із попереднім власником, та вони не містять в собі жодних обмежень на укладання договору оренди земельної ділянки та використання її за цільовим призначенням для обслуговування торгівельного павільйону.

Тобто при розміщенні даного нежитлового приміщення попереднім власником ОСОБА_2 жодних обмежень на розміщення торгівельного павільйону на запитуваній земельній ділянці План зонування території міста Маріуполя не містив, а лише рішенням Маріупольської міської ради №6/28-3210 від 18.06.2013 року було запроваджено такі обмеження.

Отже планувальні обмеження на розташування обєкту нерухомого майна та використання земельної ділянки були прийняті після набуття у власність обєкту нерухомості в період дії договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Вказаний принцип права полягає у тому, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто до події розміщення обєкту нерухомості та використання земельної ділянки має застосовуватися той закон або інший нормативно-правовий акт та встановлені в них обмеження, під час дії яких було первісно збудоване нерухоме майно та виникло право на оренду земельної ділянки у попереднього власника. З огляду на це встановлені нововведення на розташування торгівельного павільйону на земельній ділянці по пр.Металургів, 160, не мають зворотної дії в часі та не можуть застосовуватися, оскільки прийняті після набуття права власності попереднім власником ОСОБА_2 та в порушення існуючого права власності позивача.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року зазначено, що право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Також у рішенні Європейського суду з прав людини «Скретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року вказав, що майном у значенні статті 1 протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Тобто очікуване право позивача на переукладання договору оренду земельної ділянки для обслуговування його нерухомого обєкту права власності є майном в розумінні положень Конвенції. Також в цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчиняла» (пункти 32-35).

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу Конвенції до обставин справи ОСОБА_1Н.О. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що позивач і так само попередній власник ОСОБА_2 погодився з умовами договорів оренди земельної ділянки та купівлі-продажу обєкту нерухомості з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін їх дії і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. При такій ситуації позивач має право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору оренди і таке очікування слід вважати у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Отже під час створення обєкту нерухомості та виникнення первісного права власності на нього, як попередній власник, так і ОСОБА_1Н.О. не знали та не могли знати про існування певних обмежень на його розташування на земельній ділянці. З урахуванням викладеного суд вважає, що має місце порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов на поновлення договору оренди, що утворює факт втручання у реалізацію його права власності та призводить до порушення справедливого балансу між інтересами суспільства та правами заявника.

Відповідно до вимог ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Статтею 123 Земельного кодексу України внормовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, проте вказана стаття не містить чітких підстав для відмови у наданні в оренду земельної ділянки, яка вже була відведена та перебувала у користуванні за договором оренди у попереднього власника обєкту нерухомості, тобто має місце неврегульованість певних цивільних відносин, які в такому випадку відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України слід врегульовувати тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

При застосуванні вказаного принципу законодавства суд керується положеннями частини 13 статті 123 Земельного кодексу України, відповідно до яких підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі», передача земельної ділянки в оренду, межі якої визначено в натурі (на місцевості) без зміни її цільового призначення, здійснюється без розроблення проекту її відведення.

Натомість судом не встановлено жодних підстав, передбачених законом або іншими нормативно-правовими актами, для прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні ОСОБА_4Ф.О. в оренду земельної ділянки площею 0,0025 га (кадастровий номер :03:005:0163) для експлуатації та обслуговування торгівельного павільйону по пр.Металургів, 160, в Іллічівському районі міста Маріуполя.

Згідно з частиною 2 ст. 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на споруду, що розташована на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Частиною 1 статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Після придбання позивачем вищевказаного торговельного павільйону цільове призначення спірної земельної ділянки не змінилося, межі (розмір) вказаної земельної ділянки вже встановлені, а проект відведення був погоджений під час її первісного виділення попередньому власникові.

Отже, суд вважає, що у разі переходу права власності на об'єкт майна, до набувача цього майна переходять ті права на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу, такі як право власності або право користування.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з придбанням ОСОБА_1Н.О. обєкту нерухомості до нього перейшло право оренди на земельну ділянку, яка спеціально була відведена та надана в користування для обслуговування та експлуатації торгівельного павільйону по проспекту Металургів, 160. При прийнятті рішення про відмову у наданні в оренду земельної ділянки відповідачем не були дотриманні положення статті 123 Земельного кодексу України та не зазначено законних підстав для прийнятої відмови.

Крім того, основною підставою для прийняття рішення про відмову у наданні в оренду спірної земельної ділянки був висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради до проекту рішення міської ради, в якому вказувалося про розташування запитуваної земельної ділянки з порушенням зонінгу, а саме: в межах червоних ліній вулиць і доріг та необхідність погодження проекту на будівництво з органами Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Проте оскільки позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг, який відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про адміністративні послуги» є постійно діючим робочим органом або структурним підрозділом органу місцевого самоврядування, в якому надаються адміністративні послуги через адміністратора шляхом його взаємодії з субєктами надання адміністративних послуг, тому на вказаний структурний підрозділ відповідача покладається обовязок організації всіх узгоджень між субєктами надання адміністративних послуг.

Відповідно до наведених положень законодавства та нормативних актів, які регулюють діяльність органу місцевого самоврядування та їх структурних відділів, саме на відповідача в разі необхідності покладається обовязок погоджувати із іншими субєктами надання адміністративних послуг можливість виділення запитуваної земельної ділянки для належного розгляду заяви особи.

Натомість після отримання негативного висновку з Управління архітектури відповідач, не повідомивши позивача про його наявність та необхідність додаткових узгоджень для позитивного рішення, як самостійно так і не надавши можливість безпосередньо позивачеві здійснити таке погодження з органами Національної поліції, прийняв рішення про відмову у наданні в оренду земельної ділянки. Такі дії відповідача не відповідають положенням діючого законодавства, частини 1 статті 12 Закону України «Про адміністративні послуги», частини 4 статті 123 та частини 8 статті 186-1 Земельного кодексу України, які передбачають, що окрім вичерпного переліку недоліків відведення земельної ділянки заявнику надається розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Відповідачем вказаних положень дотримано не було, що призвело до прийняття негативного рішення та порушення права позивача на отримання в оренду земельної ділянки для обслуговування обєкту приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, за приписами частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже саме на відповідача відповідно до наведеної норми покладається обовязок довести правомірність свого рішення та наявність передбачених законом підстав для відмови у наданні в оренду спірної земельної ділянки для обслуговування обєкту нерухомості, що належить позивачеві на праві приватної власності.

У судовому засіданні відповідачем не було доведено належними доказами законність прийнятого рішення.

З урахуванням вказаних положень та встановлених в судовому засіданні обставин, які свідчать про порушення відповідачем положень законодавства в ході прийняття спірного рішення міської ради, суд приходить до висновку про протиправність рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 29.06.2017 року №7/19-1707, яким ОСОБА_1Н.О. відмовлено у наданні в оренду земельної ділянки (землі житлової та громадської забудови міської ради) (кадастровий номер :03:005:0163) площею 0,0025 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (експлуатація та обслуговування торгівельного павільйону) по пр.Металургів, 160, в Кальміуському районі міста Маріуполя.

Керуючись ст. ст. 159-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Визнати протиправною бездіяльність субєкта владних повноважень Маріупольської міської ради Донецької області щодо несвоєчасного розгляду заяви ОСОБА_1 про переоформлення права оренди та надання в оренду земельної ділянки площею 0,0025 га (кадастровий номер :03:005:0163) для експлуатації та обслуговування торгівельного павільйону по пр.Металургів, 160 в Кальміуському районі міста Маріуполя.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 29.06.2017 року №7/19-1707, яким відмовлено у наданні в оренду земельної ділянки (землі житлової та громадської забудови міської ради) (кадастровий номер :03:005:0163) площею 0,0025 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (експлуатація та обслуговування торгівельного павільйону) по пр.Металургів, 160 в Кальміуському районі міста Маріуполя громадянину ОСОБА_1.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Д. В. Кузнецов