Справа № 815/2077/17
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2077/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

суддів Глуханчука О.В.,

Бутенко А.В.,

за участю секретаря Ходжаяна А.В.,

перекладача ОСОБА_2

розглянувши відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №28-17 від 31.01.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення №28-17 від 31.01.2017 року та зобов'язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позовній заяві позивач зазначає, що у 2016 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі Управління) із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 31 січня 2017 р. № 28-17 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує податкового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що під час проживання в країні походження співпрацював з міжнародним співтовариством, через що зазнавав систематичних переслідувань з боку неурядових збройних формувань. Інформація по країні походження підтверджує ризики для співробітників ЗМІ і зокрема, працівників телерадіокомпанії Тоlо TV «Moby Group» - останнього місця роботи позивача. Позивач у разі повернення до країни походження може зазнати переслідувань за конвенційною ознакою - належності до певної соціальної групи - особи, що надають підтримку уряду або міжнародному співтовариству, або що вважаються такими, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового чи тимчасового захисту» є умовою для визнання позивача біженцем. Також позивач вважає, що рішення ДМС України про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового чи тимчасового захисту», зважаючи на інформацію по країні походження, наявні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та зазначив, що позивач за національністю є афганцем, за етнічною належністю - хазарійцем, за віросповіданням - мусульманин (шиїт). З 2010 по 2012 роки працював вчителем мови дарі у християнській міжнародній компанії «ІАМ» в Афганістані, до адміністрації якої надходили листи від терористичного угрупування «Талібан» з погрозами про те, що всі хто працюють у вказаній компанії будуть вбиті якщо продовжуватимуть трудову діяльність. В 2012 році позивач звільнився з компанії «ІАМ», оскільки не відчував себе в безпеці. Працюючи в телекомпанії Тоlо TV «Moby Group» в 2015 році, адміністрація компанії також почала отримувати листи з погрозами про вбивство працівників. Інформація підтверджується письмовими доказами та жоден з фактів наведених позивачем щодо роботи у вищевказаних компаніях міграційною службою спростовано не було. Тому, на думку представника позивача, заява позивача про надання захисту є обґрунтованою, оскільки відповідач належної оцінки зазначеним документам не надав, незважаючи на те, що факти переслідувань представників цієї соціальної групи підтверджуються інформацією по країні походження. Також представник вважає, що у відповідача були наявні підстави для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ситуація в Афганістані характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства, що підтверджується інформацією по країні походження.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що оскільки в Афганістані Посольства України немає він виїхав до Пакистану для отримання візи у Посольстві України, де перебував два місяці та проживав цей час у готелі. Метою отримання української візи під час звернення до Посольства України було навчання у вищому навчальному закладі, оскільки він хотів вчитись в Україні. Фінансову допомогу у навчанні надавав брат. Однак внаслідок вибуху в Афганістані загинув його брат, який забезпечував його фінансово та сплачував за його навчання. В результаті вказаних обставин він був змушений припинити навчання та звернувся за міжнародним захистом щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також позивач пояснив, що отримав українську візу на підставі запрошення на навчання від Одеського національного політехнічного університету. Отримавши українську візу, позивач повернувся до Афганістану де перебував 14 днів, після чого покинув вказану країну 08.02.2016 року та 09.02.2016 року прибув до України на літаку маршрутом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Одеса (Україна). В Одеському національному політехнічному університеті на підготовчому факультеті російської мови навчався протягом шести місяців з лютого по липень 2016 року. Пояснюючи чому він звернувся за захистом до органу міграційної служби 1 вересня 2016 року - після спливу семи місяців перебування в Україні, зазначив що не мав в Україні друзів чи знайомих на той час, тому не знав до кого звернутись. Крім цього позивач зазначив, що жодних зауважень до протоколів співбесід не має, перекладача позивач наймав самостійно.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача зазначила, що вказані позивачем обставини, які стали підставою звернення до Управління за захистом мають ряд невідповідностей. Причиною звернення позивача за міжнародним захистом стали побоювання можливого переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан» та через те, що він не відчуває себе там у безпеці та його можуть вбити, так як він працював в християнських телекомпаніях. Позивач стверджує, що рішення про виїзд з Афганістану він прийняв у грудні 2015 року. Паспортний документ було отримано позивачем 05.10.2015 року, що свідчить про інші наміри та причини для виїзду з Батьківщині. В той же час, під час співбесіди в Посольстві України в Пакистані, позивач вказав іншу причину поїздки до України - бажання отримати вищу освіту. У випадку реальності загрози зазнати переслідувань на Батьківщині позивач після отримання документів на виїзд, не повертався б до Афганістану. Після повернення з Пакистану до Афганістану, позивач проживав вдома протягом 14-ти днів до виїзду на територію України. За вказаний період позивача ніхто не розшукував, ніяких переслідувань та утисків він не зазнавав, погроз з боку терористичного угрупування «Талібан» не отримував. Крім того, після виїзду позивача до України, його місцем знаходження, крім знайомих та родичів ніхто не цікавився. Звернення із заявою про надання міжнародного захисту, позивач пояснює бажанням отримати документ, який легалізує його на території України.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю афганець, за етнічною належністю хазарієць, за віросповіданням мусульманин (шиїт), не одружений, має повну середню освіту, володіє мовами: дарі, урду, англійською та частково російською.

Позивач 08.02.2016 року виїхав на підставі паспортного документу та туристичної візи літаком, авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Одеса (Україна). В м. Дубай перебував протягом трьох годин. Державний кордон України перетинав 09.02.2016 року легально на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1.

01 вересня 2016 року, тобто через більш як 6 місяців з дати перетинання кордону України, ОСОБА_3 звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача прийнята до розгляду згідно з Наказом Управління від 08.09.2016 року №172 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 95).

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку, що громадянин Афганістану ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2017 року.

Вказане рішення Управління обґрунтоване тим, що ймовірне побоювання стати жертвою переслідування з боку представників угрупування «Талібан», як причина виїзду з Афганістану ОСОБА_3 визнане неправдоподібним та не прийнято територіальним підрозділом ДМС. Так, у висновку зазначено, що інформацію, яка надана заявником з цього приводу вважається суперечливою та сумнівною, в твердженнях шукача захисту містяться суттєві розбіжності, що свідчать про неправдоподібність наданої заявником інформації. За результатом розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов'язаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

У висновку не заперечується, що інформація, яку надав заявник при зверненні до управління, щодо політичної ситуації в країні походження, діяльності партій, організації мітингів є достовірною та послідовною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернету, та жодним чином не стосується особисто позивача.

Рішенням ДМС України №28-17 від 31.01.2017 року, з посиланням на пункти 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину Афганістану ОСОБА_3 відмовлено (а.с.41).

31 березня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 37).

Суд, вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, що оспорює позивач, є такими, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особових справах позивачів, та перевірки фактів, повідомлених позивачами. У висновках зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивачів, та її співвідношення із змістом заяв та відомостями, отриманими під час співбесіди із позивачами.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз у його адресу, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану, ОСОБА_3 не надав, та обґрунтованих пояснень не навів. Навпаки, ОСОБА_3 зазначав, що листи з погрозами надходили на адресу установ, у яких він працював, у зв'язку з чим він змінював місце роботи, хоча особисто йому не погрожували.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, позивач надаючи історію свого ймовірного переслідування на батьківщині, що викладені в заяві, анкеті та протоколі співбесіди, посилається на загрозу від представників терористичного угрупування «Талібан» у вигляді находження листів із погрозами фізичної розправи на адреси компаній, у яких працював ОСОБА_3.

Проте такі не персоніфіковані погрози юридичним особам не може трактуватись як підстава для визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивач при співбесіді не заперечував, що особисто йому не погрожували.

Згідно з протоколами співбесід позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на поганий політичний та економічний стан в країні, що є загальновідомим фактом, але самі по собі ці обставини не можуть бути підставою для визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, та дійсними причинами неможливості повернення позивача в країну громадської належності.

Висновок Управління щодо відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, підтверджується поясненнями позивача щодо прибуття в Україну з метою навчання, яке фінансував його брат, але після того, які він загинув та фінансування його навчання було зупинено, він оставив навчання та звернувся за міжнародним захистом.

Характерною рисою категорії осіб, які бажають отримати додаткову форму захисту є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. У цілому, позивач не заперечує того факту, що ніякі погрози з боку представників терористичних угрупувань ні на його особисту адресу, ні на адресу родичів позивача , що залишились проживати у Афганістані не надходили.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, а також підстав для виїзду з Афганістану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача мають на меті економічну підставу щодо неповернення на Батьківщину. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зі змінами внесеними відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей

(рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_3 до органів міграції є логічно непослідовною, містить неправдоподібні відомості стосовно щодо звернення за захистом в Україні, не викликають довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявників та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №28-17 від 31.01.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 01.09.2017 року

Головуючий суддя Е.В. Катаєва

Судді О.В. Глуханчук

А.В. Бутенко

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №28-17 від 31.01.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

04 вересня 2017 року.