Справа № 2-а-2331/11
Суддя: Спаї В. В.
Дата ухвалення: 2011-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-2331/11
ПОСТАНОВА

іменем України

14.06.2011

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ДПС БДПС м. Дніпропетровська ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся 26.01.2011 р. до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 22.01.2011 р. відносно нього інспектором ДПС було складено протокол та винесено постанову про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме за порушення вимог дорожнього знаку 3.21 Вїзд заборонено та здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку. Зазначаючи у позові про те, що жодних доказів вчинення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП надано не було, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не можу ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь, та про те, що під час винесення постанови не було дотримано вимог ст.ст. 245, 276, 278, 279, 280 КУпАП, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду.

У судове засідання позивач не зявився, водночас, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та в якій просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив про те, що в судове засідання не може зявитися у звязку з службовою зайнятістю, просив розглядати справу без його участі, зазначив, що вважає свої дії правомірними, просив суд застосувати строки звернення о адміністративного суду.

Суд, врахувавши заяви сторін у цій справі та дослідивши докази, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Так, диспозицією ч. 1 ст. 122 КУпАП встановлена відповідальність за перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, якими, тобто доказами, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП). Утім, як було встановлено судом, під час складання протоколу позивач за цим позовом заперечував проти вчинення ним проступку, та власноруч у протоколі зазначив про це, утім зазначене субєктом владних повноважень перевірено та враховано при прийнятті оспорюваного рішення не було; при винесенні оспорюваної постанови субєктом владних повноважень не було зібрано жодних доказів (ст. 251 КУпАП), які би спростовували заперечення позивача, як й не зібрано доказів на підтвердження вчинення порушення. Складаючи перед винесенням постанови протокол про адміністративне правопорушення, в якому, до речі, позивач власноруч виклав свої пояснення по суті порушення, не погодившись із порушенням, суб'єкт владних повноважень мав би, використовуючи свої повноваження, зібрати докази, які б спростовували пояснення особи, відносно якої складено протокол, але таких доказів ані протокол, ані постанова у справі про адміністративне правопорушення не містять. Отже, з огляду на вищевикладене та зважаючи на положення ст. 62 Конституції України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд в цій постанові зазначає, що ці сумніви не можуть бути усунені, адже джерела отримання доказів вичерпані.

Водночас, суд у цій справі, оцінюючи дії відповідача, як субєкта владних повноважень, зазначає, що на виконання ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та виходить з засад ч. 3 ст. 2 КАС України та зазначає, що ці дії не були вчинені відповідачем із дотриманням добросовісності, розсудливості, неупередженості, обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідач не виконав свій процесуальний обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, який на виконання ч. 2 ст. 71 КАС покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, обмежившись письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності, та за таких підстав оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Разом з тим, частково задовольняючи позов, суд виходить з повноважень суду при вирішенні справи, передбачених ст. 162 КАС України, через що вимога позову про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є такою, що підлягає задоволенню. Разом з тим, суд при винесенні цієї постанови виходить з того, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Оскільки у розумінні КАС рішенням субєкта владних повноважень є постанова, а за КУпАП саме, у тому числі, у протоколі встановлюються дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, тому задля поновлення прав позивача скасуванню підлягає саме постанова.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України; у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»також наголошується на тому, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Зважаючи те, що Україною було ратифіковано Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (Закон №475/97-ВР від 17.07.1997 р.), таким чином, було взято зобовязання додержувати поваги до прав людини, у тому числі стосовно того, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Викристолізовуючи у практиці застосування ст. 13 Конвенції (наприклад, справа за заявою N 34056/02)), Європейський суд з прав людини (на виконання ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права) повторює, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність засобів захисту на національному рівні для реалізації прав та свобод, викладених у Конвенції, які можуть бути забезпечені у будь-якій формі у національному правовому порядку. Дія статті 13 полягає у вимозі, відповідно до якої національні засоби захисту повинні реагувати на спірне порушення Конвенції та надавати відповідну допомогу, не зважаючи на те, що Договірні Сторони мають певну свободу щодо методів пристосування до своїх конвенційних обов'язків відповідно до цього положення. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від виду скарги заявника відповідно до Конвенції, але, не зважаючи на це, засоби захисту, які вимагаються за статтею 13, повинні бути ефективними.

Керуючись ст.ст. 7-9, 11-12, 17, 158-163, ст. 167, ч. 4 ст. 122 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову інспектора ДПС БДПС м. Дніпропетровська ОСОБА_2 від 22.01.2011 р. серії АЕ1 №120140 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

В задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення суду є остаточним і оскарженню не підлягає.

Суддя