Справа № 750/4726/17
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/4726/17 Головуючий у 1-й інстанції: Логвіна Т.В. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

31 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Приходько К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2017 року у справі за позовом Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про зобов'язання вчинити дії та скасування постанови в частині,-

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - відповідач), в якому просило суд:

- зобов'язати відповідача закінчити виконавче провадження № 53867352 від 03.05.2017 року на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- скасувати п. 3 постанови про відкриття зазначеного виконавчого провадження в частині стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 12 800 грн. на підставі пункту 9 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі 750/8522/16-а за позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії, що набрала законної сили 22.02.2017, позов задоволено частково: визнано дії Чернігівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України щодо переведення на пенсію за віком протиправними та зобов'язано Чернігівське об'єднане Управління Пенсійного фонду України призначити та виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком (за 2013-2015 роки), та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також підвищивши її розмір згідно вимог ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема, на 0,5 % - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного вік, за винятком виплачених сум, починаючи з 01 липня 2016 року.

25 квітня 2017 року Деснянським районним судом м. Чернігова стягувачу видано виконавчий лист по даній справі.

03 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про примусове виконання рішення суду.

03 травня 2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53867352 щодо примусового виконання виконавчого листа № 750/8522/16-а, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова у вказаній вище справі з наданням десятиденного строку на добровільне виконання.

Згідно з п. 3 вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 12 800 грн.

Посилаючись на ту обставину, що рішення суду виконане боржником в добровільному порядку, а саме проведено перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2, що підтверджується розпорядженням УПФУ від 13.03.2017 року № 827240 та протоколом про виплату.

15 травня 2017 року управління листом повідомило державного виконавця про виконання судового рішення в повному обсязі.

До листа було додано копію розпорядження про перерахунок пенсії від 13.03.2017 та довідку від 15.05.2017, в якій зазначено, що ОСОБА_2 08.04.2017 перераховано на розрахунковий рахунок в банківській установі 12 800 грн., в тому числі, 9330,16 грн., сума коштів, яка нарахована відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва по справі № 750/8522/16-а від 18.11.2016.

Посилаючись на ту обставину, що рішення суду виконане пенсійним органом повністю у добровільному порядку, позивач просить суд зобов'язати відповідача закінчити виконавче провадження та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження в частині про стягнення виконавчого збору.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість такого висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень частини 5 статті 26 вказаного Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 цього Закону за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Частиною 5 визначено випадки, у яких виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що при відкритті виконавчого провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти рішення про стягнення виконавчого збору, крім випадків, коли такий не підлягає стягненню.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в частині про стягнення виконавчого збору, зокрема, посилається, на п. 1 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавчий збір не стягується при виконанні рішень про стягнення періодичних платежів, яким є пенсія.

Колегія суддів погоджується з доводами щодо того, що пенсія відноситься до періодичних платежів, проте, позивачем не враховано, що судовим рішенням, яке виконується, було вирішено питання про зобов'язання пенсійний орган призначити та виплатити пенсію, а не стягнути її, що не є тотожними поняттями.

При цьому, рішення про стягнення відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконуються органами державної Казначейської служби України.

З огляду на викладене, посилання апелянта на п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки вказане положення Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Частиною 9 ст. 27 Закону України «Про виконавчий збір» встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Станом на час розгляду справи виконавче провадження не закінчене, а тому посилання апелянта на вказану норму також відхиляються.

Крім цього, виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження не підтверджене належними доказами. Як вбачається з рішення суду, позивача було зобов'язано, крім перерахунку, провести призначення пенсії, докази чого в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, в суду відсутні підстави для скасування спірної постанови державного виконавця в оскаржуваній частині, оскільки така постанова є законною та обґрунтованою.

Розглядаючи вимоги апелянта про зобов'язання відповідача закінчити виконавче провадження № 53867352 від 03.05.2017 року на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), колегія суддів виходить з такого.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що судове рішення було виконане боржником до відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що про фактичне повне виконання рішення суду боржник повідомив орган державної виконавчої служби 15 травня 2017 року, надавши розпорядження про перерахунок пенсії та довідку про виплату.

Проте, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 26 травня до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції надійшла заява стягувача про те, що з урахуванням розпорядження про перерахунок пенсії та довідки про виплату, рішення суду не виконано повністю, оскільки виплата проведене не в повному обсязі.

29 травня 2017 державним виконавцем було направлено позивачу вимогу, в якій зазначено про необхідність надіслання відділу пояснення з наданням підтверджуючих документі виконання рішення суду з урахуванням пояснень стягувача.

Такі пояснення було надано листом від 13 червня 2017 року.

У запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначає, що рішення суду не виконано у зв'язку з не наданням боржником належних доказів такого виконання та вказує, що у випадку надання таких доказів виконавче провадження буде закінчено у встановленому порядку.

Згідно п. 9 ч.1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При зверненні до суду з даним позовом позивач обрав такий спосіб захисту як зобов'язання відповідача закінчити виконавче провадження № 53867352.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» надає відповідачу дискреційне (самостійне) право на вирішення кола питань в межах закону. Тобто, дискреційні повноваження дають можливість на власний розсуд (без узгодження) визначати зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів рішення.

За вказаних обставин, суд не вправі втручатися у такі повноваження і зобов'язувати відповідача прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили моменту постановлення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 31.08.2017

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.