Справа № 817/894/17
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 серпня 2017 р.Р і в н е 817/894/17
16год. 55хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2

відповідача: представник Бугайко О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування наказу від 03.05.2017 №149-ОС, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування у зв'язку з цим моральної шкоди
В С Т АН О В И В:

В червні 2017 року до Рівненського окружного адміністративного суду звернулась позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. Просила визнати протиправним та скасувати наказ від 03.05.2017 №149-ОС про її звільнення з посади головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення за пунктом 1 ст.40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 ст.87 Закону України "Про державну службу"; поновити на посаді; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.05.2017 по день винесення постанови; стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

В обгрунтування позову позивач вказує, що у відділі методології та роз'яснювальної роботи скорочення чисельності працівників фактично не відбулося, оскільки до скорочення в штатному розписі відділу були посади: начальник відділу та 4 головних спеціаліста. Після скорочення залишилося п'ять посад, однак, крім начальника відділу введена посада заступника начальника відділу (за рахунок посади головного спеціаліста), залишилось 2 головних спеціаліста, а четверта посада головного спеціаліста перейменована на провідного спеціаліста. Також зазначає, що при її звільненні відповідачем було порушено порядок отримання згоди профспілкового комітету. Звертає увагу, що позивачу не було запропоновано всі посади, на яких вона могла б працювати. Окрім цього, зауважує, що відповідачем не було враховано переважне право залишення позивача на роботі.

За наведених підстав вважає, що наказ про звільнення з роботи є протиправним, а позивач підлягає поновленню на попередній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру одноденного заробітку 292,04 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду розмірі 5000 гривень, яка виразилась в наступному: наказ про звільнення з роботи є протиправним та безпідставним; протиправне позбавлення роботи, а відтак заробітку; порушення конституційного права на працю. Зазначає, що ці протиправні дії призвели до таких негативних наслідків: відчай, душевний біль, погіршення стану здоров'я; втрата душевної рівноваги, спокою, постійне перебування в напрузі; втрата життєвих перспектив; зміни в способі життя (пошуки захисту своїх прав); дискомфортний стан, викликаний неможливістю продовжувати активну життєву позицію.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов підтримали з наведених у ньому підстав та просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області адміністративний позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с.37-43 т.1). Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення, які відповідають наведеному в запереченні. Зокрема, пояснив, що постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" внесені зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів". Відповідно до цієї постанови Пенсійний фонд України прийняв постанову від 22.12.2016 № 29-1 "Про примірні структури територіальних органів Пенсійного фонду України", у зв'язку з чим змінилась структура головного управління, у тому числі управління пенсійного забезпечення. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів головою правління Пенсійного фонду України 22.02.2017 був затверджений штатний розпис на 2017 рік та 21.02.2017 розгорнута структура головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

З 28 штатних одиниць в управлінні пенсійного забезпечення підлягало скороченню 6. За штатним розписом на 2016 рік управління пенсійного забезпечення складалося з наступних відділів: відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах - в кількості 8 чол., відділу з питань призначення пенсій - 7, відділу методології та роз'яснювальної роботи - 5, відділу з питань розгляду звернень громадян - 7 та начальник управління - 1.

За штатним розписом на 2017 рік управління складається з наступних відділів: відділу з питань призначення пенсій - 7, відділу методології та організації роботи з обслуговування громадян - 7, відділу контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах - 5, сектору контролю електронних пенсійних справ - 2 та начальника управління - 1.

Також зазначив, що вивільненню підлягало головних спеціалістів - 11 чоловік.

Представник відповідача пояснив, що відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення позивача попереджено за два місяці. При цьому посад, які могли б бути запропоновані позивачу, у відповідача не було.

У зв'язку з виникненням тимчасових вакантних посад саме перед 25.04.2017 позивачу були запропоновані: тимчасова посада провідного спеціаліста операційного відділу № 3, тимчасова посада головного спеціаліста операційного відділу № 2 та постійна посада спеціаліста сектору контрольно-перевірочної роботи № 1 відділу внутрішнього аудиту та фінансового контролю (м. Здолбунів). Від усіх запропонованих посад позивач відмовилась, що свідчить про належне виконання управлінням вимог трудового законодавства.

Відповідачем досліджувалось питання, хто із спеціалістів має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Зроблений порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації спеціалістів управління пенсійного забезпечення станом на 01.03.2017 за період з 01.01.2014 по 01.03.2017, яким встановлено, що позивач не мав більшої кваліфікації і продуктивності праці у порівнянні з іншими особами. Із зробленого аналізу усіма керівниками структурних підрозділів та начальником управління пенсійного забезпечення надана негативна характеристика щодо посадових обов'язків позивачки, відсутнє будь-яке підвищення кваліфікації, заохочення в роботі було 14 років тому.

Наявність більш тривалого стажу в установі сама по собі не є вирішальною для вищої оцінки рівня кваліфікації і продуктивності праці на займаній посаді на час звільнення. Поняття кваліфікації включає в себе здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними програмами для призначення та перерахунку пенсій.

Представник відповідача зазначає, що позивач має нижчу продуктивність праці, про що свідчить виконання меншої за об'ємом роботи, неякісне виконання своїх функціональних обов'язків. Недосконало володіє програмним забезпеченням на відміну від інших працівників.

Окрім цього, відповідно до наказу головного управління від 09.10.2016 № 142 "Про проведення службового розслідування" у період з 21.10.2016 по 16.12.2016 проведено службове розслідування та встановлений факт наявності потенційного конфлікту інтересів у діях ОСОБА_1 (наявність приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові обов'язки, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень), а саме затверджувала рішення про проведення перерахунків пенсії щодо своєї особистої пенсійної справи. Зазначені обставини вказують на недисциплінованість працівника.

Відповідач вважає, що позивач має найменшу кваліфікацію та продуктивність праці поряд з іншими працівниками, у неї відсутні утриманці, вона має дохід у вигляді пенсії. Тому не було підстав розглядати питання переважного права залишення на роботі при вивільненні позивача.

Порушення порядку отримання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача відповідач заперечує.

За наведених обставин представник відповідача просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з урахуванням такого.

Матеріалами справи стверджено, що позивач ОСОБА_1 з червня 2002 року працювала Управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області (з 01.08.2002 утворено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області) на посадах провідного спеціаліста, головного спеціаліста, заступника начальника відділу організаційно-методичної роботи управління пенсійного забезпечення, заступника начальника відділу організаційно-аналітичної роботи управління пенсійного забезпечення; 20.09.2007 призначена на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи управління пенсійного забезпечення (з 25.06.2015 назву відділу перейменовано у відділ методології та роз'яснювальної роботи). 01.05.2016 позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця (а.с.11-19 т.1).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03.05.2017 №149-ос "Про звільнення ОСОБА_1 позивача з 03.05.2017 звільнено з посади головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення головного управління Пенсійного фонду України в Рівненськй області по скороченню штату згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", за згодою профкому.

Серед підстав обумовленого наказу зазначено, зокрема: рішення профкому про надання згоди на звільнення про скорочення штату від 25.04.2017, попередження про скорочення штату працівників № 1502/09 від 02.03.2017, пропозиція щодо працевлаштування № 2871/09 від 25.04.2017, акт про відмову від ознайомлення з пропозицією щодо працевлаштування від 25.04.2017, пропозиція щодо працевлаштування № 2889/09 від 26.04.2017, акт про відмову від ознайомлення з пропозицією щодо працевлаштування від 26.04.2017, пропозиція щодо працевлаштування № 2919/09 від 27.04.2017, акт про відмову від ознайомлення з пропозицією щодо працевлаштування від 27.04.2017 (а.с.70 т.1).

Перевіряючи правомірність оскарженого наказу, суд враховує, що статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю та гарантує захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), дія якого поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів (стаття 3).

Частиною 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби передбачені статтею 83 Закону №889-VIII, якою регламентовано, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї статті Закону встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За приписами ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених Кодексом законів про працю України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст.43 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Ця норма кореспондується з частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII, якою встановлено, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Таким чином, трудове законодавство покладає на роботодавця обов'язок запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а при відсутності такої роботи - іншу роботу, що є на підприємстві, в установі, організації, а у випадках проходження особою державної служби - можливість переведення державного службовця на іншу рівнозначну вакантну посаду в тому самому державному органі.

З'ясовуючи, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, які зумовили в подальшому звільнення позивача, суд встановив, що відповідно до штатного розпису на 2016 рік головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, затвердженого головою правління Пенсійного фонду України 30.05.2016, в головному управлінні було 207 штатних посад. В структуру головного управління входило, зокрема, управління пенсійного забезпечення загальною кількістю 28 штатних посад, до складу якого входили: відділ контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах - 8 штатних посад; відділ з питань призначення пенсій - 7 штатних посад; відділ методології та роз'яснювальної роботи - 5 штатних посад (у тому числі начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 4); відділ з питань розгляду звернень громадян - 7 штатних посад (а.с.52-53 т.1).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01.03.2017 № 31 затверджено структуру головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, введено в дію штатний розпис головного управління в кількості 179 штатних одиниць; наказано попередити про наступне вивільнення працівників головного управління, посади яких скорочуються, згідно з додатком № 1; запропонувати таким працівникам інші посади, згідно з додатком 2; подати профспілковому комітету подання на згоду про звільнення працівників, які не погодились бути призначеними на запропоновані посади, та звільнити з роботи таких працівників (а.с.55 т.1).

Відповідно до штатного розпису головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на 2017 рік, затвердженого головою правління Пенсійного фонду України 22.02.2017, в головному управлінні наявні 179 штатних посад. В структуру головного управління входить, зокрема, управління пенсійного забезпечення загальною кількістю 22 штатних посади, до складу якого входить: відділ з питань призначення пенсій - 7 штатних посад; відділ методології та організації роботи з обслуговування громадян - 7 штатних посад (у тому числі начальник відділу - 1, заступник начальника відділу - 1, головний спеціаліст - 3, провідний спеціаліст - 2); відділ контролю правильності призначення пенсій на спеціальних умовах - 5 штатних посад; сектор контролю електронних пенсійних справ - 2 штатних посади (а.с.56-59 т.1).

Відтак, матеріалами справи стверджено, що на час виникнення спірних правовідносин у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд встановив і сторонами не заперечується, що 02.03.2017 позивача попереджено про скорочення посади, яку вона обіймала, та зазначено, що після закінчення терміну 60 календарних днів з моменту одержання попередження позивач підлягає звільненню з роботи відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП (а.с.71 т.1).

Разом з тим, всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавцем не було запропоновано позивачу іншу роботу в установі.

Так, з матеріалів справи встановлено і сторонами підтверджено, що пропозиції з працевлаштування ОСОБА_1 були зроблені відповідачем лише починаючи з 25.04.2017, а саме:

за № 2871/09 від 25.04.2017 - запропоновано переведення на тимчасову посаду провідного спеціаліста операційного відділу № 3 управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області;

за № 2889/09 від 26.04.2017 - запропоновано переведення на посаду спеціаліста сектору контрольно-перевірочної роботи № 1 відділу внутрішнього аудиту та фінансового контролю (віддалене робоче місце у Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області (м. Здолбунів);

за № 2919/09 від 27.04.2017 - запропоновано переведення на тимчасову посаду головного спеціаліста операційного відділу № 2 управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (а.с.47,49,50 т.1).

Вказані пропозиції позивачем були відхилені.

Суд зазначає, що відмова позивача від переведення на запропоновані їй вище наведені посади не могла слугувати підставою для розірвання трудового договору за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, позаяк судом достовірно встановлено, що в період з 01.03.2017 по 06.05.2017 в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області були наявними вакантні посади, кваліфікаційним та іншим вимогам до яких позивач відповідала, однак які їй не були запропоновані відповідачем, зокрема посади: спеціаліст сектору контрольно-перевірочної роботи відділу контролю (м. Сарни, віддалене робоче місце), спеціаліст сектору контрольно-перевірочної роботи відділу внутрішнього аудиту та фінансового контролю (смт Гоща віддалене робоче місце). При цьому, зазначені вакантні посади не були заповнені станом на час звільнення позивача з роботи. Також 25.04.2017 у відповідача з'явилась тимчасово вакантна посада головного спеціаліста операційного відділу № 5 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, яка не була запропонована позивачу та заповнена 26.04.2017 іншим працівником (а.с.88-92 т.1).

За встановлених обставин суд вважає, що відповідач не виконав покладеного законом обов'язку з вжиття вичерпних заходів щодо можливого працевлаштування працівника, посада якого підлягала скороченню.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Разом з тим, згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Відповідно ч.1 ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (ч.2 ст.43 КЗпП).

При цьому, частиною 8 статті 43 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Статтею 21 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" N 1045-XIV від 15.09.1999 зі змінами та доповненнями, до повноважень профспілок, їх об'єднань віднесено, зокрема, обов'язок захищати право громадян на працю.

Статтею 39 цього Закону регламентовано порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, та встановлено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач звернувся до Голови профспілкового комітету ГУ ПФУ в Рівненській області з поданням від 19.04.2017 №2756/09 щодо надання згоди на звільнення, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.93 т.1).

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету працівників апарату ГУ ПФУ в Рівненській області від 25.04.2017 №1, профспілковим комітетом надано згоду на звільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП та п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII із займаних посад, зокрема, ОСОБА_1, з тих мотивів, що позивач відмовилася від запропонованих їй посад відповідно до пропозицій щодо працевлаштування № 2871/09 від 25.04.2017, №2889/09 від 26.04.2017, № 2919/09 від 27.04.2017 (а.с.60-62 т.1). Тобто, обумовлений протокол був складений раніше, ніж позивачу пропонувались посади 26 та 27.04.2017, що вказує на недостовірність відображених у ньому відомостей.

Подання розглянуто за відсутності всіх працівників, стосовно яких воно внесено, зокрема й ОСОБА_1 В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про розгляд заяви за її відсутності. Запрошення на засідання профспілкового комітету позивачем заперечується.

Окрім цього, суд також зауважує, що за змістом протоколу № 1 від 25.04.2017 на засіданні профспілкового комітету доповідався зміст подання про надання згоди на звільнення працівників від 19.04.2017 та підстави змін в організації виробництва і праці. При цьому, по жодному з працівників, зазначених у поданні, у тому числі й ОСОБА_1, не з'ясовувались обставини щодо кваліфікації, продуктивності праці, відношення до посадових обов'язків, наявності переважного права на залишення на роботі.

Суд не бере до уваги протокол засідання профспілкового комітету працівників апарату ГУ ПФУ в Рівненській області від 27.04.2017 №2 (а.с.63 т.1), яким змінено дату протоколу з 25.04.2017 на 27.04.2017, позаяк судом встановлено, що станом на дату звільнення позивача 03.05.2017 підставою звільнення в наказі № 149-ос було зазначено рішення профкому від 25.04.2017, і такий наказ, засвідчений підписом уповноваженої особи та відтиском печатки відповідача, було вручено позивачу 04.05.2017 без будь-яких коригувань (а.с.35 т.2).

Відтак, коригування в подальшому, після звільнення позивача з роботи, дати засідання профспілкового комітету вказує на упередженість профспілкового органу та дає підстави для критичної оцінки такого протоколу. За таких обставин суд також не приймає як докази акти про відмову ОСОБА_1 від отримання запрошення на засідання профспілкового комітету на 21.04.2017 та 27.04.2017 (а.с.64-67 т.1).

Разом з тим, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч.1 ст.42 КЗпП України).

Частиною 2 статті 42 КЗпП України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком (п.2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п.3); працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат (п.10). Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Матеріалами справи стверджено, що позивач має статус потерпілої 1 категорії від Чорнобильської катастрофи (а.с.10 т.1).

Відповідно до приписів статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" N 796-XII від 28.02.1991, зі мінами та доповненнями, установлено, що особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема: переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Колективним договором між адміністрацією та профспілковим комітетом головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на 2015-2017 роки передбачено, зокрема, що працівники можуть бути звільнені з установи у випадку змін в організації, при скороченні чисельності або штату відповідно до діючого законодавства. В такому разі роботодавець надає працівнику іншу роботу по спеціальності, а у випадку неможливості цього або при відмові працівника від пропозиції останній працевлаштовується самостійно (п.2.4); давати згоду на вивільнення працівників лише після використання всіх можливостей для збереження трудових відносин. Використовувати надане законодавством переважне право на збереження роботи окремим категоріям робітників відповідно до чинного законодавства (п.2.5); звільнення працівників допускається тільки після використання всіх можливостей для забезпечення зайнятості в установі (п.2.6) (а.с.207-210 т.1).

Представник відповідача в судовому засіданні ствердив, що переважне право позивача на залишення на роботі не розглядалось, оскільки в ОСОБА_1 була нижча продуктивність праці, ніж у інших працівників, вона негативно характеризується безпосереднім керівництвом, про що наведено інформацію у Порівняльному аналізі продуктивності праці та кваліфікації спеціалістів управління пенсійного забезпечення станом на 01.03.2017 (а.с.72-74 т.1).

З цього приводу суд зазначає, що відомості, відображені в означеному порівняльному аналізі щодо позивача, суперечать матеріалам дослідженої в судовому засіданні особової справи ОСОБА_1, відповідно до якої позивач за весь період роботи в управлінні Пенсійного фонду характеризувалась винятково з позитивної сторони, як висококваліфікований фаховий працівник, який відповідає займаній посаді. У 2012р. позивач закінчила Національний університет водного господарства та природокористування і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Управління персоналом та економіка праці" та здобула кваліфікацію спеціаліста з управління персоналом та економіки праці (а.с.20, 220-250 т.1).

Будь-які належні та допустимі докази неналежного виконання позивачем своїх посадових обов'язків відповідачем суду не надано.

Відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення в п.2.9 передбачено, що головний спеціаліст ОСОБА_1 забезпечує щоденну перевірку правильності призначення (перерахунку) пенсій не менше ніж по 33-х пенсійних справах і фіксує зміни в електронній базі (а.с.86-87 т.1).

Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо низької продуктивності праці позивача, оскільки жодним нормативним актом, ні Колективним договором не передбачені нормативи перевірки пенсійних справ, натомість, крім перевірки пенсійних справ, посадовими інструкціями такого працівника передбачені й інші завдання та обов'язки.

Відомості щодо неналежного виконання позивачем посадових обов'язків та доручень керівництва спростовуються також комісійним актом службового розслідування від 14.12.2016 щодо наявності потенційного конфлікту інтересів ОСОБА_1, в якому зазначено, що позивач службові обов'язки виконує відповідально, якісно, добросовісно, вчасно виконує всі доручення керівництва (а.с.97-100 т.1).

За наведених обставин сам факт потенційного конфлікту інтересів не міг слугувати достатньою підставою для висновку щодо відсутності у позивача підстав переважного залишення на роботі.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідачем не доведено, що у позивача продуктивність праці є нижчою, ніж у інших працівників управління.

Таким чином, приписи чинного законодавства України та положення Колективного договору щодо застосування переважного права залишення на роботі були залишенні поза увагою не лише роботодавцем, а й профспілковим комітетом. Відтак, згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 не може бути визнана такою, що має юридичне значення, оскільки розгляд подання роботодавця проведено з порушенням вимог ст.43 КЗпП.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи проведене відповідачем з порушенням установленого порядку, з порушенням процедури надання згоди профспілкового комітету на звільнення, без вжиття всіх можливих заходів щодо збереження трудових відносин з працівником, переважне право на залишення якого на роботі встановлене законом.

Таким чином, наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03.05.2017 №149-ос "Про звільнення ОСОБА_1." не відповідає критеріям правомірності, установленим в статті 2 КАС України, прийнятий необгрунтовано, без врахування всіх обставин справи, а відтак порушує трудові права позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування протиправного рішення суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до приписів статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З огляду на наведене, способом захисту порушеного права позивача є поновлення позивача з 04.05.2017 на посаді головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зі стягненням на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 16.06.2017 № 4458/05 середньоденний заробіток позивача на день звільнення, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 296,99 грн. (а.с.102 т.1).

Періодом вимушеного прогулу відповідно до встановлених обставин є період з 04.05.2017 по 10.08.2017, впродовж якого було 68 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 20195,32 грн.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов'язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 20195,32 грн. визначена без утримання такого податку та інших обов'язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов'язку доказування та не довів правомірності звільнення позивача з роботу. Таким чином, адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід задовольнити.

Вирішуючи адміністративний спір в частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд зазначає, що в силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з подальшими змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з подальшими змінами та доповненнями), обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України (пункт 9 означеної постанови) також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

В матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті дій відповідача, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, позивачем також не доведено розмір моральної шкоди та причинний зв'язок цієї шкоди з діями відповідачів. Позивачем до суду не надано достовірних відомостей, що саме в результаті дій відповідача погіршився стан його здоров'я або сталися негативні зміни у його життєвих і виробничих стосунках, ступіні зниження престижу, ділової репутації, тобто позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди.

З зазначених підстав позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким чином, адміністративний позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 94 КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03 травня 2017 року № 149-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області по скороченню штату згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", за згодою профкому.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу методології та роз'яснювальної роботи управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з 04 травня 2017року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 травня 2017 року по 10 серпня 2017 року в сумі 20195,32 грн. (двадцять тисяч сто дев'яносто п'ять гривень 32 коп.).

В решті позову відмовити.

Постанову суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.