Справа № 803/370/17
Суддя: Богаченко Сергій Іванович
Дата ухвалення: 2017-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/8608/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Богаченка С. І.,

суддів Кушнерика М. П., Рибачука А. І.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2017 року у справі № 803/370/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Волинського окружного адміністративного суду, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у вказаному розмірі за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що при звільненні з посади судді у звязку з виходом у відставку їй не виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що є обмеженням її соціальних гарантій, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути змінено чи скасовано у зв'язку із внесенням змін до чинного законодавства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на неї, в якій просила постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві, а також на те, що оскільки у 2002 році вона набула право на вихідну допомогу, гарантовану державою, зокрема статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, виключення вказаної норми не позбавляє її права на отримання належної їй вихідної допомоги.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце його проведення, тому відповідно до частини першої статті 41 та частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за їхньої відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 21 червня 1982 року до 01 вересня 1992 року працювала суддею Луцького районного народного суду, з 01 вересня 1992 року по 26 червня 2007 року суддею Апеляційного суду Волинської області (до 21 червня 2001 року Волинський обласний суд, в тому числі з 01 липня 2003 року заступником голови судової палати у цивільних справах), з 27 червня 2007 року по 15 вересня 2016 року суддею Волинського окружного адміністративного суду (в тому числі з 27 червня 2007 року до 30 квітня 2014 року головою цього ж суду).

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VІІІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Наказом Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року № 02-07/93 відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 відраховано зі штату Волинського окружного адміністративного суду.

При цьому, позивачу не була виплачена вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат у звязку з виходом у відставку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що станом на дату звільнення позивача з посади судді виплата вихідної допомоги судді не була передбачена чинним законодавством.

Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 № 2453-VІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з частиною третьою статті 122 вказаного Закону повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Нормою частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таким чином, виплата судді вихідної допомоги пов'язувалася із певною подією - виходом у відставку.

Разом з тим, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ (підпункт 1 пункту 28), який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

Рішення щодо неконституційності вказаного вище Закону в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Конституційним Судом України не приймалося, а тому, внесені зміни є чинними та підлягають застосуванню.

Слід зазначити, що 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", положеннями частини першої статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

В той же час, вказані положення щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою набрали чинності після виходу позивача у відставку.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Доводи позивача про те, що право на відставку та на отримання вихідної допомоги вона набула ще в 2002 році, суд не бере до уваги, оскільки виплата вихідної допомоги судді пов'язується з фактом виходу судді у відставку та не залежить від дати набуття такого права.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, положеннями якого, в редакції станом на дату звільнення позивача, не було передбачено виплату вихідної допомоги судді у звязку з виходом у відставку, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2017 року у справі № 803/370/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Повний текст судового рішення виготовлено 22 серпня 2017 року.