Справа № 802/794/17-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 серпня 2017 р. Справа № 802/794/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"

до: Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про: скасування постанов у частині,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, в якому просить суд скасувати постанови Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39733702 від 04.03.2014 та про відкриття виконавчого провадження № 34082253 від 31.08.2012 в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець, накладаючи арешт на нерухоме майно, не пересвідчився в існуванні заборони відчуження нерухомого майна та не повідомив позивача як заставодержателя про накладення такого арешту на предмет іпотеки та не роз'яснив право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Як зазначає позивач, існування арешту, який накладений на предмет іпотеки, унеможливлює реалізацію ним (позивачем) свого права іпотекодержателя звернути на нього стягнення шляхом набуття права власності. Відтак, предмет іпотеки має бути звільнений з-під арешту шляхом ухвалення рішення про скасування постанов у частині накладення арешту.

Представник ТОВ "Кей-Колект" у судове засідання не прибув, однак у прохальній частині позовної заяви міститься клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні у разі відсутності представника позивача.

Від представника відповідача на адресу суду 15.08.2017 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Третя особи у судове засідання також не прибула про час, дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином шляхом направлення повістки на адресу за наявними у справі відомостями та за відомостями адресно-довідкового підрозділу управління Державної міграційної служби у Вінницькій області. Однак, до суду повернулися невручені конверти зі вмістом поштового відправлення.

Відповідно до положень ч. 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін у судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, суд відповідно до ст. 128 КАС України вважає можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 29.05.2007 ОСОБА_1 уклала з АКІБ "УкрСиббанк" кредитний договір № 0 від 29.05.2007.

За умовами договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

У забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № 0 від 29.05.2007 був укладений іпотечний договір від 29.05.2007 між ОСОБА_1 та АКІБ "УкрСиббанк".

За умовами іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 0 від 29.05.2007 на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

12.12.2011 АКІБ "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" відповідно до договору факторингу № 1 свої права вимоги за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором № 0 від 29.05.2007.

Разом з цим, 19.04.2017 позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 29.05.2007, накладено арешти Вишенським ВДВС Вінницького МУЮ. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39733702 від 04.03.2014 та постанови про відкриття виконавчого провадження № 34082253 від 31.08.2012, які є предметом оскарження в цій справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, які були досліджені в процесі розгляду адміністративної справи, суд брав до уваги такі положення матеріального законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 66-XIV (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 Закону № 606-XIV визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ст. 57 Закону № 606-XIV).

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За приписами ч. 8 ст. 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV).

Згідно з ч. 6, 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 1 Закону України "Про заставу" передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України "Про заставу".

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно з якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, має право, у разі не виконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у його листі від 01.02.2015 "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом із тим ст. 60 Закону № 606-XIV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1 - 4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. ст. 54 Закону № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-IV, відповідно до ст. 1 якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону № 606-XIV.

Водночас накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. За змістом ч.ч. 6 та 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру іпотек обтяження предмету іпотеки зареєстровано 14.08.2012, в той час як оскаржувані постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Вишенський ВДВС МУЮ прийняв 31.08.2012 та 04.03.2014, тобто вже після реєстрації обтяження квартири АДРЕСА_1 іпотекою.

Встановлено, що виконавче провадження № 39733702, у межах якого прийнята оскаржувана постанова від 04.03.2014, відкрите з примусового виконання виконавчого листа № 6-1828/11, що виданий 16.01.2012 Печерським районним судом. М. Києва про стягнення на користь ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 частини заборгованості за кредитним договором № КВ-03177/0411 від 04.08.2008.

При цьому у витребуваних судом матеріалах виконавчого провадження № 39733702 відсутні докази повідомлення державним виконавцем позивача як заставодержателя про накладення такого арешту на предмет іпотеки відповідно до вимог ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження".

На ухвалу суду від 07.06.2017 про витребування матеріалів виконавчого провадження № 34082253 відповідач листом від 19.06.2017 № 38636/15.26-25/28 повідомив, що вказане виконавче провадження знищене, надавши листом від 14.07.20017 № 45973/15.26-25/28 акт від 10.02.2017 про вилучення виконавчих проваджень для знищення.

Відтак, незважаючи на вжиття судом всіх заходів щодо витребування у відповідача матеріалів виконавчого провадження № 34082253, у межах якого прийнята оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження № 34082253 від 31.08.2012 в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1, суд позбавлений можливості встановити обставини винесення зазначеної постанови.

Разом з тим наявність вказаного рішення підтверджується витягом з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2017.

Існування арешту, який накладений на предмет іпотеки, унеможливлює реалізацію позивачем свого права іпотекодержателя звернути на нього стягнення шляхом набуття права власності. А відтак належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах буде скасування постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39733702 від 04.03.2014 та про відкриття виконавчого провадження № 34082253 від 31.08.2012 в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України. кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Із системного аналізу вищевикладених норм та з'ясованих судом обставин суд дійшов висновку, що позов ТОВ "Кей-Колект" підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Скасувати постанови Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39733702 від 04.03.2014 та про відкриття виконавчого провадження № 34082253 від 31.08.2012 в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович