Справа № 804/2040/17
Суддя: Чорна Валерія Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 р. справа № 804/2040/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Чорна В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення рішення № 1064-17 від 15.05.2015 р., -

в с т а н о в и в:

24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 1064-17 від 15.05.2015 р. про нарахування їй грошових зобов'язань з транспортного податку за 2015 рік.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначила, що у її власності перебуває легковий автомобіль Nissan Murano, об'ємом двигуна понад 3 000 куб. см, який зареєстрований у встановленому законом порядку у 2012 році. Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням відповідача, яким їй нараховано транспортний податок за вказаний автомобіль за 2015 рік на суму 25 000 грн., зазначила, що вказаний транспортний засіб нею зареєстрований до введення в дію п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України, а тому дана норма не може поширюватись на правовідносини, які настали до її запровадження за загальновизнаним принципом щодо відсутності зворотної дії закону у часі. Крім того, позивач вважає, що визначення податкового зобов'язання з транспортного податку суперечить нормам Конституції України та не узгоджується із принципами оподаткування, закріпленими у Податковому кодексі, оскільки Закон України від 28.12.2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», яким запроваджено транспортний податок для фізичних осіб, прийнятий після придбання транспортного засобу та дискримінує права позивач у порівнянні із іншими громадянами та іншими платниками транспортного податку; крім того, у відповідності до ст. 4 Податкового кодексу України, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Посилаючись на викладене, просить скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 1064-17 від 15.05.2015 р., яким їй нараховано податкове зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» на суму 25 000 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у письмових запереченнях від 29.06.2017 р. зазначив, що зважаючи на приписи Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та статті 267 Податкового кодексу України, позивач зобов'язаний сплачувати транспортний податок, маючи у власності об'єкт оподаткування.

В судове засідання 30.06.2017 року сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником позивача надано клопотання про здійснення розгляду справи без його участі за наявними у справі доказами.

Представник відповідача про причин своєї неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

За викладених обставин, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто без участі сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

У власності ОСОБА_1 перебуває легковий автомобіль Nissan Murano, 2011 року випуску, об'ємом двигуна 3498 куб. см, який зареєстровано у встановленому законом порядку 21.07.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 (а.с.11).

15.05.2015 року Державною податковою інспекціїєю в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення-рішення № 1064-17, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» за 2015 рік на суму 25000 грн. (а.с. 12).

Не погодившись з рішенням податкового органу, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Законом України від 28.12.2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», норми якого набрали чинності з 01 січня 2015 року, запроваджено транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно з пп. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 Податкового кодексу України, базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Підпунктом 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 Податкового кодексу України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

За правилами обчислення та сплати транспортного податку, визначеними у підпунктах 267.6.1, 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Посилаючись на вказані норми законодавства, податковий орган вважає, що у фізичних осіб, що мають власні зареєстровані у встановленому порядку легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см, виникає обов'язок зі сплати транспортного податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, починаючи з 01 січня 2015 року.

Матеріалами справи підтверджено, що у власності ОСОБА_1 перебуває легковий автомобіль Nissan Murano, 2011 року випуску, об'ємом двигуна 3498 куб. см, який зареєстровано у встановленому законом порядку 21.07.2012 року.

Наведене свідчить, що позивач має власний зареєстрований легковий автомобіль, який використовувався до 5 років, з об'ємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см., тобто автомобіль, який має ознаки об'єкта оподаткування.

Однак, не зважаючи на наявність ознак об'єкта оподаткування, суд вважає, що в межах спірних правовідносин позивач не має обов'язку сплати транспортного податку за 2015 рік, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як слідує з рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні Конституційного Суду України також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише тих нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Отже, при коригуванні чинних законодавчих норм, що стосуються погіршення стану платників податків (зокрема, майнового), їх дія має поширюватися на майбутнє, і не має зворотної дії у часі. Відповідно, той обсяг прав та обов'язків, який існував до моменту внесення змін до закону, не може бути зменшений (обмежений) новим законом.

Водночас, норми Закону України від 28.12.2014 р. №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи», якими запроваджено транспортний податок для фізичних осіб, набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Втім, якщо застосовувати норму Податкового кодексу України про сплату транспортного податку в 25 000 грн. стосовно транспортного засобу, який був придбаний до 01 січня 2015 року, то права позивача щодо належного йому на праві приватної власності об'єкта істотно звужуються. Так, позивач придбавав вказаний автомобіль декілька років тому, а саме, наприкінці 2012 року, коли у нього була відповідна фінансова можливість і він міг прогнозувати усі необхідні витрати на утримання даного об'єкту права приватної власності. На час його придбання, він не міг і не повинен був передбачати, що в майбутньому на нього буде накладений такий податок, який зараз він не спроможний сплатити.

Частиною 1 статті 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17-1 Конвенції передбачено, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

З огляду на те, що при придбанні та реєстрації автомобіля в грудні 2013 року позивачем були сплачені усі податки та збори, які необхідно було сплатити у відповідності до діючого на момент придбання транспортного засобу законодавства (зокрема, збір за першу реєстрацію транспортного засобу у відповідності до положень ст. 231 Податкового кодексу Україні у чинній та той час редакції), податковий орган не може обкладати додатковими податками майно, що було придбано до запровадження нового податку - транспортного, таким чином збільшуючи відповідальність власника даного майна та витрати, які не були передбачені законодавством України на момент придбання та реєстрації транспортного засобу.

Отже, з огляду на конституційний принцип дії нормативно-правового акта в часі, податок, введений в дію з 1 січня 2015 року, повинна сплачувати особа, яка придбаває транспортний засіб після цієї дати, адже вона заздалегідь знає всі умови придбання та використання майна, повністю поінформована про обсяги податкового навантаження на таку власність, і має можливість передбачити свої доходи на покриття зайвих платежів.

В контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що обов'язок зі сплати транспортного податку виникає у фізичних осіб, право власності яких на легковий автомобіль, який використовувався до 5 років і має об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см, зареєстроване після 01 січня 2015 року.

Інше тлумачення положень ст. 267 Податкового кодексу України в частині необхідності сплати транспортного податку усіма фізичними особами, які на час його запровадження мають у власності легкові автомобілі, що є об'єктом оподаткування, не може бути застосоване судом, зважаючи також на іншу засаду податкового законодавства України - принцип стабільності.

Так, відповідно до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, одним із принципів оподаткування є стабільність, який полягає у тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

У відповідності до пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України, до місцевих податків належить податок на майно, одним із елементів якого є транспортний податок.

Підпункт 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України вказує, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Підпункт 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України визначає, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Виходячи з наведених норм Податкового кодексу України, слідує, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року; при цьому опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку, як місцевого податку, пізніше 15 липня поточного року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Тобто, щоб нараховувати та стягувати транспортний податок з 01 січня 2015 року, відповідний закон та рішення міської ради мали бути прийняті та оприлюднені не пізніше 01.07.2014 року.

Натомість, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» прийнято 28 грудня 2014 року, тобто, після 15 липня 2014 року, а транспортний податок запроваджено у місті Дніпропетровську рішенням Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015 р. № 7/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 р. № 5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста».

З урахуванням сукупності викладеного, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень вказаного закону та рішення Дніпропетровської міської ради з метою оподаткування транспортним податком може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2016 року, та виключно щодо об'єктів оподаткування, придбаних після 01 січня 2015 року.

Виходячи з того, що Податковий кодекс України не містить норми, згідно якої транспортний податок має нараховуватися саме за 2015 рік, та поширюватися на власників, які придбали автомобілі до 01 січня 2015 року, суд вважає, що винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стало можливим виключно через довільне тлумачення відповідачем наведених вище законодавчих норм та неврахування принципу дії нормативних актів у часі, а також принципу стабільності податкового законодавства.

При прийнятті рішення, судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, та якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

З огляду на сукупність викладених обставин, суд дійшов висновку, що визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн. суперечить основним принципам оподаткування та є протиправним, відтак, податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 1064-17 від 15.05.2015 р., яким позивачу донараховано податкові зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» за 2015 рік на суму 25 000 грн. підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Державною податковою інспекцією м. Дніпропетровська в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області не доведено правомірності та обґрунтованості оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, визначених ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подання до суду адміністративного позову згідно платіжного доручення № 145 від 10.03.2017 р. на суму 640,00 грн. (а.с. 3).

На підставі викладеного, керуючись ч. 6 ст. 128, ст.ст. 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1- задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 1064-17 від 15.05.2015 р.

Стягнути з Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений згідно платіжного доручення № 145 від 10.03.2017 р. судовий збір в сумі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.В. Чорна