Справа № 826/13136/16
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" серпня 2017 р. м. Київ К/800/15372/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Веденяпіна О.А.,
за участю секретаря судового засідання:Калініна О.С.,
за участю представників
позивача:Краська О.В,
відповідача:Перепелюка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року

у справі №826/13136/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «АТП-1»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «АТП-1» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16 травня 2016 року № про визначення грошового зобов'язання з орендної плати в сумі 5992509 грн. за основним платежем та в сумі 1498127 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 19 січня 2017 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 11 квітня 2017 постанову суду першої інстанції скасував та задовольнив позов повністю. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 травня 2016 року №. Стягнув з Головного управління ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ПАТ «АТП-1» судовий збір в сумі 235955,03 грн.

Вважаючи, що постанова суду апеляційної інстанцій прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Позивач у письмових запереченнях на касаційну скаргу просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Головне управління ДФС у м. Києві провело позапланову виїзну перевірку з питань плати за користування земельною ділянкою за період з 1 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої склало акт від 26 квітня 2016 року №182/26-15-14-02-03/3746384.

На підставі акта перевірки Головне управління ДФС у м. Києві прийняло податкове повідомлення-рішення від 16 травня 2016 року № про визначення грошового зобов'язання з орендної плати за землю в сумі 7490636 грн., у тому числі 5992509,00 грн. за основним платежем та в сумі 1498127,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно з актом перевірки позивач порушив вимоги підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, що полягало у не нарахуванні та не сплаті орендної плати за землю за 2013 та 2014 роки у розмірі, встановленому цією нормою закону. Відповідач встановив, що податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за земельну ділянку надавались до податкового органу своєчасно та за встановленою формою, однак позивач нараховував та сплачував земельний податок у розмірі 1 відсоток від нормативної грошової оцінки землі, тоді як мав сплачувати орендну плату у розміру не меншому, ніж встановлений у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Суди також встановили, що між Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1», правонаступником якого є ПАТ «АТП-1», укладено договір на право тимчасового користування землею від 13 грудня 2001 року, за умовами якого Київська міська рада на підставі рішення від 30 листопада 2000 року №90/1067 надає, а Відкрите акціонерне товариство «АТП-1» приймає в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 82 997 кв.м. згідно з планом землекористування. Земельна ділянка площею 82 997 м. кв. надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки, в тому числі 1048 кв.м. в межах червоних ліній без права на будівництво капітальних споруд для експлуатації та обслуговування комплексу будівель і споруд на вул. Промисловій, 1 у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 2.1 договору від 13 грудня 2001 року встановлено, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно із Законом України «Про плату за землю» у вигляді земельного податку в розмірі 1% у рік від грошової оцінки земельної ділянки, що надається в користування.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/5402/15-г за позовом заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ПАТ «АТП-1» про внесення змін до договору на право тимчасового користування землею задоволено позовні вимоги та вирішено: «Внести зміни до пункту 2.1. договору на право тимчасового користування землею, укладеного Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1», зареєстрованого за № 79-5-00067 від 13 грудня 2001, виклавши його в такій редакції: «пункт 2.1. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 3 % (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки». Господарський суд дійшов висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами при укладенні договору на право тимчасового користування землею, є правовідносинами оренди.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року залишено без змін постанову Господарського суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/5402/15-г.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/25166/15 за позовом ПАТ «АТП-1» до Київської міської ради про тлумачення змісту правочину в задоволенні позову відмовлено. При цьому Господарський суд м. Києва у справі № 910/25166/15 вказав, що за наявного висновку господарського суду у справі № 910/5402/15-г про те, що укладений між сторонами договір є договором оренди земельної ділянки, відсутні підстави для повторного встановлення цієї обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що незалежно від визначеного розміру орендної плати за договором, він не може бути нижчим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов повністю, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстави поширювати на спірні правовідносини, що виникли у зв'язку з передачею позивачу земельної ділянки на праві тимчасового довгострокового користування, норми статті 288 Податкового кодексу України відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка відповідно до вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктом 288.2 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Таким чином, з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 вказаного кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 кодексу.

Згідно з частиною другою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Наведена позиція відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування вказаних норм права, викладеним в постановах від 2 грудня 2014 року в адміністративній справі № 21-274а14, від 21 квітня 2015 року в адміністративній справі № 21-131а15 та від 14 липня 2015 року в адміністративній справі № 826/5560/14.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду є обов'язковими для виконання на всій території України.

Виходячи з того, що рішенням Господарського суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/5402/15-г, яке набрало законної сили, було внесено зміни до пункту 2.1. договору на право тимчасового користування землею, укладеного Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1», зареєстрованого за № 79-5-00067 від 13 грудня 2001, згідно з якими визначено річну орендну плату за земельну ділянку зважаючи на те, що господарський суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами при укладенні договору на право тимчасового користування землею, є правовідносинами оренди, ці обставини є доведеними в адміністративній справі 826/13136/16.

Таким чином, позивач є орендарем земельної ділянки комунальної власності, а відтак платником орендної плати, і зобов'язаний сплачувати орендну плату за користування такою земельною ділянкою, річний розмір якої не може бути меншим, ніж передбачений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Проте адміністративний суд апеляційної інстанції безпідставно залишив поза увагою рішення Господарського суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі №910/5402/15-г та від 18 листопада 2015 року у справі №910/25166/15, в яких надана правова оцінка договору між міської радою та позивачем про передачу в користування позивачу земельної ділянки, в результаті якої господарський суд дійшов висновку, що між сторонами цього договору існують правовідносини оренди та вніс зміни до договору, визначивши у ньому плату за землю як орендну плату, та вдався до власної оцінки правової природи договору.

При цьому адміністративний апеляційний суд при вирішенні спору, що виник з податкових правовідносин, безпідставно надав перевагу висновкам Верховного Суду України у постанові від 15 березня 2017 року у господарській справі №910/26993/15 щодо застосування господарськими судами норм права - норм Закону України «Про оренду землі», статті 8 Земельного кодексу України та статті 288 Податкового кодексу України до господарських правовідносин, в якій висловлено висновки щодо правової природи договору тимчасового довгострокового користування строком на 24 роки земельної ділянки комунальної власності, укладеного між юридичною особою і міською радою в той час, коли законодавством була передбачена можливість як укладення договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею, перед висновками Верховного суду України в адміністративних справах, що виникають з податкових правовідносин, а саме з відносин, що виникають між державою і платниками орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для нарахування позивачу грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності за 2013, 2014 роки. Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до помилкового скасування постанови суду першої інстанції та задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі №826/13136/16 скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у справі №826/13136/16.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Нечитайло О.М. Судді Борисенко І.В. Веденяпін О.А.