Справа № 815/1484/17
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2017-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1484/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

секретаря Ходжаяна А.В., Белінського Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулось Товариство з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» (далі ТОВзІІ «ТІС») з позовом (т.1 а.с.3-72) до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС (далі СДПІ), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 01.03.2017 року №, №, від 28.02.2017 №,№.

Позивач зазначив, що рішення, які оспорюються винесені на підставі Акту від 06.02.2017р. №4/28-08-14/22447500/1 «Про результати планової виїзної документальної перевірки TOB «TIC» (код ЄДРПОУ - 22447500) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, визначення нарахування та сплати єдиного соціального внеску, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2012р. по 30.09.2016р.», згідно з висновком якого ТОВзІІ «ТІС» при здійсненні господарської діяльності порушено норми податкового законодавства.

Позивач вважає, що висновки Акту перевірки є необґрунтованими, а викладені в Акті обставини не відповідають дійсності.

На думку перевіряючих ТОВзІІ «ТІС» заниження податкових зобов'язань з ПДВ та заниження податку на прибуток відбулось, зокрема, у результаті завищення витрат за весь перевіряємий період при визначенні норм витрат палива за договорами підряду (на проведення земельних робіт), яке здійснювалось начебто без врахування технічних параметрів транспортних засобів підрядників, що здійснювали земельні роботи, а також списання палива здійснювалось начебто без оформлення первинних документів відповідно до бухгалтерського обліку, а саме без так званих «шляхових» листів, що підтверджують правомірність списання визначених обсягів палива.

Позивач у позові звернув увагу, що незважаючи на те, що в Акті перевірки зазначено про завищення витрат на паливо саме за договорами підряду (на проведення земельних робіт), що відображено по рахунку 15 «Капітальні інвестиції», але фактично у якості завищення витрат зазначена сума витрат по всьому 23 рахунку «Виробництво», на якому здійснюється облік та узагальнення інформації про витрати підприємства на все паливо, у тому числі для заправлення технологічного транспорту - кранів, екскаваторів, бульдозерів, тепловозів, плавкрану та інших, а не для заправлення техніки підрядників для проведення ними земельних робіт.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у підприємства наявні всі необхідні документи, що підтверджують використання та списання паливно-мастильних матеріалів (далі ПММ). За фактом витрачання оформлювались відомості на відпуск нафтопродуктів, якими підтверджується факт заправляння власного технологічного транспорту, дорожні листи (хоч їх ведення не є обов'язковим), а за результатом використання палива у господарській діяльності оформлювались акти списання, що підтверджують використання палива у господарській діяльності підприємства.

Позивач зазначив, що запроваджені на підприємстві норми витрат на паливо відповідають Нормам витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженого наказом Мінтрансу України від 10.02.1998р. №43 (далі Наказ №43), але зауважив, що ці Норми стосуються виключно автомобільного транспорту та не розповсюджуються на технологічний транспорт ТОВзІІ «ТІС», який не здійснює перевезення, а виконує виключно внутрішні технологічні операції. Щодо автомобільного транспорту підприємство оформлює також подорожні листі, що є його правом, а не обов'язком, оскільки подорожні листи, оформлення яких було встановлено Законом України «Про автомобільний транспорт» та Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, затверджених наказом Мінтрансу від 14.10.1997 року №363, але відповідно до п.7 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 року №3565-VІ був виключений абз.32 ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт», яким встановлювалась необхідність наявності та визначення дорожнього листа.

Прикінцевими положеннями Закону України від 05.07.2011 року №3565-VІ було зобов'язано КМУ, міністерства привести нормативно-правові акти у відповідність до Закону, але відповідні зміни у Правила були внесені лише Наказом Міністерства інфраструктури України від 05.12.2013 р. N 983. Проте позивач зауважує на тому, що вищу юридичну силу має Закон, а не підзаконний акт, а тому посилання в Акті перевірки як на підставу висновків щодо завищення витрат підприємством, а саме витрат на ПММ, відсутність шляхових (подорожніх) листів є необґрунтованим та неспроможним.

При цьому позивач також зазначив, що Наказ № 43 не пройшов державної реєстрації в МЮУ, а тому не є обов'язковим для застосування ТОВзІІ «ТІС». Крім того, ДФС України у своєму листі від 20.01.2017 року№1186/6/99-99-15-02-02-15 зазначила, що витрати на придбання ПММ враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування згідно з правилами бухгалтерського обліку у разі їх підтвердження належним чином оформленими первинними документами. При цьому ПКУ не передбачено коригування фінансового результату до оподаткування на суму перевищення витрат палива над лінійною нормою, встановленою Наказом від 10.02.98 N43. ДФС у своєму листі повідомила, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється лише Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності (п.2 ст.6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Необґрунтованим позивач вважає посилання перевіряючих на те, що надані під час перевірки ТТН на поставку підприємству ТОВзІІ «ТІС» його контрагентом ПММ не відповідають формі ТТН, чим порушено Інструкцію про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України (затверджену наказом від 20.05.2008р. №281/171/578/155), проте вимоги цієї Інструкції є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як транспортування. зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території. Але TOBзІІ «ТІС» не займається вказаними видами діяльності. Крім того, вказана ТТН оформлюється підприємством, яке здійснює відпуск продуктів, а не покупцем. Отже, покупець не може нести відповідальність за неналежне (якщо таке має місце) оформлення товаро-транспортної документації. Також позивач зауважив, що Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях зазначав, що формальні недоліки первинних документів повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи та перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічного змісту, а не оформленню такої операції. Також згідно з ст.4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються в тому числі такому принципі як «превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми».

Позивач стверджує у позові, що порушень податкового законодавства при формуванні витрат по ПММ не допускав. Згідно з п.138.5 ст.138 ПКУ у редакції, яка діяла на час здійснення операцій з ПММ до 01.01.2015 року, інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами бухгалтерського обліку. Вказані витрати щодо здійснення операцій з ПММ відсутні серед переліку витрат, що не включаються до витрат, які враховуються при оподаткуванні. Відповідно до п. 140.5 ст.140 ПКУ встановлення додаткових обмежень щодо складу витрат платника податків не дозволяється. Згідно з абз.2 п.7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318 (далі - «П(С)БО 16» витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Також у п.134.1 ст.134 ПКУ щодо визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток (фінансового результату) зазначено про його визначення у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку. Відповідно до п.5 та п.6 П(С)БО 16 «витрати вражаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства.

У TOBзІІ «ТІС» наявні всі документи, які свідчать про реальність та сутність господарських операцій по придбанню та використанню ПММ в господарській діяльності підприємства, а тому завищення витрат відсутнє.

Щодо витрат палива на виконання підрядних земельних робіт позивач вважав за необхідне зауважити на тому, що перевіряючи неправомірно стверджували в Акті перевірки про виникнення у підрядника права власності на передане для виконання робіт паливо, оскільки таке твердження протирічить умовам договору підряду, а також положенням ст.ст.840,841 ЦКУ щодо надання підряднику замовником матеріалів для виконання робіт, встановлення норм витрат матеріалу та зобов'язання підрядника надавати звіт про використання матеріалу. Паливом підрядник забезпечувався з рахунку вийнятого та перевезеного ґрунту, тобто саме в залежності від досягнутого результату, а не від кількості машино-годин роботи техніки підрядника або ж кількості рухів техніки від місця виїмки до місця відвалу. Позивач вважає, що будь-яке втручання держави у механізм визначення ціни за договорами підряду, за якими матеріалами забезпечує замовник, є неправомірним та суперечить ч.2 ст.840 ЦКУ, ст.ст.11,12 Закону України «Про ціни та ціноутворення».

Також позивач зазначив, що нормативне регулювання визначення кількості пального, середньогалузеві об'єми якого (за п.3.7. ДСТУ Б Д.2.7-1:2012) можуть використовуватись при проведенні саме підрядних робіт (в залежності від ряду факторів таких як склад ґрунту, що виймається, відстані перевезення та інше) здійснюється за ДСТУ Б Д.2.7-1:2012 «Ресурсні кошторисні норми експлуатації будівельних машин та механізмів», затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- будівельного господарства України від 28.12.2012р. №668. Вказаний стандарт не розповсюджується на правовідносини між TOBзІІ «ТІС» та його підрядниками, оскільки відповідно до ДСТУ Б Д.2.7-1:2012 цей стандарт носить обов'язковий характер при визначенні вартості експлуатації будівельних машин і механізмів, які застосовуються на будівництві об'єктів, що споруджуються за рахунок бюджетних коштів, коштів державних і комунальних підприємств, установ та організацій, ж кредитів, наданих під державні гаранти, в той час як TOBзІІ «ТІС» є суб'єктом приватного сектору економіки. Але інших стандартів нормативно не встановлено. Навіть якщо керуватись ДСТУ Б Д.2.7-1:2012, то витрати на пальне, яким TOBзІІ «ТІС» забезпечувало підрядників, знаходяться в межах встановлених середньогалузевих норм, а відтак в повній мірі відповідають наведеному ДСТУ Б Д.2.7-1:2012.

Позивач вважає необґрунтованим висновок Акту перевірки про заниження ТОВзІІ «ТІС» податку на прибуток у результаті неправомірності віднесення до складу витрат - витрат по оренді земельних ділянок без підтвердження документального факту використання у господарської діяльності підприємства. Всі земельні ділянки, які надані в оренду підприємству використовуються ним у господарської діяльності. Твердження перевіряючих, що з урахуванням дати договору оренди деяких ділянок та дати дозволу на проведення земельних робіт, вказані земельні ділянки не використовувались у господарської діяльності підприємства, що виключає право підприємству орендну плату відносити до витрат підприємства, не можуть бути взяти до уваги, оскільки пов'язаність використання орендної плати з господарською діяльністю пояснюється тим, що оренда земельних ділянок передбачає їх використання саме для цілей транспорту, що й зумовлює її використання підприємством саме для будівництва та експлуатації транспортної інфраструктури, для чого має місце проведення ряду дій, в тому числі й щодо розроблення детального плану території, розроблення технічної-проектної документації, проведення ряду інших вишукувальних та інших дій, спрямованих на визначення оптимального шляху використання земельних ділянок у своїй господарській діяльності.

Позивач зазначив, що згідно з ч.4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації, що потребує здійснення розробки такої документації, в тому числі й детального плану території. До того ж, підготовка до проведення підготовчих робіт потребує й зняття родючого слою ґрунту. В той же час, відповідно до ч.2 ст.168 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачі не мають права здійснювати зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Здійснення вищенаведених дій безпосередньо потребує наявність земельної ділянки у користуванні, оскільки зазначені вище дії (з розробки проекту землеустрою зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту), розроблення та затвердження містобудівної документації (детального плану території), отримання вихідних даних, розроблення проектної документації) потребує у замовника такої документації знаходження земельної ділянки в користування, оскільки замовником в будівництві (як проекту землеустрою щодо зняття та перенесення ґрунтового покриву) є лише землекористувач, для чого й мають бути укладені відповідні договори оренди.

Орендна плата за користування земельними ділянками була віднесена до витрат відповідно до вимог ст.ст.138,139,140 ПКУ у редакції, яка діяла на до 01.01.2015 року, та у відповідності до вимог ст.134 ПКУ, а також п.9 П(с)БО14, п.5,6,7 П(С)БО 16. Також, п.14 П(С)БО 16 встановлено, що до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкту витрат, зокрема, плата за оренду земельних і майнових паїв.

Також позивач вважає необґрунтованою позицію перевіряючих стосовно обов'язку ТОВзІІ «ТІС» здійснювати капіталізацію витрат на оренду земельної ділянки, без здійснення віднесення витрат по ним до витрат у бухгалтерському обліку. Пунктом 6 П(С)БО 7 встановлено, що об'єкт основних засобів визнається активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди від його використання та вартість його може бути достовірно визначена. З урахуванням того, що розміщення та проведення підготовчих і будівельних робіт на земельних ділянках, що орендуються ТОВзІІ «TIC», відбувались з метою здійснення господарської діяльності, тобто з метою отримання економічних вигід, оренда земельних ділянок може бути визнана активом підприємства. Згідно з п.8 П(С)БО 14 об'єкт операційної оренди відображається орендарем на позабалансовому рахунку бухгалтерського обліку за вартістю, указаною в угоді про оренду. Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» активи відображаються в балансі підприємства у грошовій одиниці України, якщо ці активи контролюються підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигід у майбутньому. З урахуванням положень пп.14.1.120 п.14.1 ст.14 ПКУ (в редакції до 01.01.2017 року), п.5 П(С)БО 8 право користування земельною ділянкою за договором оренди визнається матеріальним активом орендаря, про що зазначено у листі Міністерства фінансів України від 01.12.2005 р. №31-34000-20-10/25949. При цьому, відповідно до п.25 П(С)БО 8 нарахування амортизації нематеріальних активів (крім права постійного користування земельною ділянкою) здійснюється протягом строку їх корисного використання, який встановлюється підприємством/установою (у розпорядчому акті) при визнанні цього об'єкта активом (при зарахуванні на баланс)».

Щодо тверджень в Акті перевірки про те, що ТОВзІІ «ТІС» було надано до перевірки документи, підтверджуючі факт використання орендованих земельних ділянок у господарській діяльності підприємства, позивач зауважив, що запит був отриманий після закінчення передостаннього дня перевірки, а саме о 18.30 год. 27.01.2017 року (28-29 січня 2017 р. є вихідними днями (субота та неділя), останній день перевірки - 30.01.2017 року. Відповідно до абз. 3 п.44.7 ст.44 ПКУ у разі якщо під час проведення перевірки платник податків надає документи менше ніж за три дні до дня її завершення або коли надіслані у передбаченому абзацом першим цього пункту порядку документи надійшли до контролюючого органу менше ніж за три дні до дня завершення перевірки проведення перевірки продовжується на строк, визначений статтею 82 цього Кодексу. Положення вказаної норми фактично вимагають від фіскального органу для завершення перевірки в установлений строк надавати підприємству запити не пізніше ніж за три дні до її завершення (враховуючи встановлений час на їх аналіз/обробку). Надіславши запит в останній день перевірки податковий орган мусив усвідомлювати, що такі документи можуть бути надані щонайменше ніж за 3 три дні до закінчення перевірки.

Позивач вважає, що з урахуванням того, що запитані документи складали дуже великий обсяг документації, підготовка якого потребує великого проміжку часу для їх підготовки, таким запитуванням документів (фактично в останній день перевірки) штучно були створені умови неможливості виконання подібних запитів / не надання ТОВзІІ «ТІС» запитаних документів задля їх неврахування під час складання акту/довідки податкової перевірки, що є неприпустимим та йде у розріз повній, всебічній та об'єктивній перевірці ТОВзІІ «ТІС» щодо дотримання підприємством податкового законодавства.

Однак, всі документи, що підтверджують факт використання земельних ділянок в господарські діяльності були подані разом із запереченнями ТОВзІІ ТІС» на Акт перевірки Відповідача, що узгоджується з положеннями з абз.2 п.44.7 ст.44 ПК України.

Позивач не погоджується з висновками Акту перевірки щодо встановлення під час перевірки «дефектності» первинних документів прийнятих до бухгалтерського та податкового обліку по взаємовідносинам з контрагентами. В основному ці висновки зроблені на підставі отримання податківцями негативної податкової інформації відносно цих контрагентів, та не підтвердження, на думку контролюючих органів, об'єкту оподаткування у продавця в ході документальних перевірок по ланцюгу постачання товару/послуг, що є неправомірним, оскільки суб'єкт господарювання не відповідає за правильність бухгалтерського та податкового обліку свого контрагента. По інший частині контрагентів «дефектність» первинних документів на думку контролюючого органу полягала у не відображенні повної інформації робіт (послуг) у первинних документах та припущеннях про неможливість здійснити вказані роботи контрагентами. Зокрема, по роботам виконаним контрагентом ТОВ «Альба-Тех» обсяг технічних оглядів зафіксований як, наприклад, ТО-1. Правилами технічного обслуговування тепловозів та технічних ремонтів марок «ТЗМ» та «ЧМЗ»» визначається періодичність та обсяг необхідних технічних оглядів як TO-1, TO-2, ТО-3, ТО-4 та TO-5. При цьому, вид технічного огляду, що здійснюється за тим чи іншим договором підряду з TOB «Альба-Tex» визначеному в самому договорі. Таким чином, такі роботи з визначенням виду технічного огляду, а саме їх обсяг, встановлюється в наведених вище правилах, у зв'язку з чим наявність акту здачі - приймання із зазначеним конкретним видом ТО є визначення змісту та обсягу господарської операції за Правилами технічного обслуговування тепловозів «ТЗМ» та «ЧМЗ». Крім того, виконані роботи з технічного обслуговування та ремонту також підтверджуються й щомісячними звітами про виконані роботи та іншими первинними документами. Факт знаходження працівників TOB «Альба-Тех» підтверджується оформлюваними перепустками та наданими заявками на оформлення перепусток, що підтверджують факт їх знаходження на території підприємства, журналами інструктажу з питань охорони праці, в яких відображені відомості про працівника TOB «Альба-Тех» та особистий підпис про проведення його інструктажу з питань охорони праці.

По всім контрагентам, перелік яких наведений в Акті перевірки, у ТОВзІІ «ТІС» наявні всі первинні документи щодо здійснення господарських операцій. Вказані документи надані перевіряючим, але вони повністю проігноровані податківцями, в Акті не наведено причин їх неврахування. Крім того, була здійснена інвентаризація, в який приймали участь представники податкового органу, основних засобів, товарно-матеріальних цінностей на складах, та було встановлено відповідно до п.3.9 Акту перевірки так звану «недостачу» рейкошпальної решітки РШР-65 на з/б шпалах в зборі у розмірі 3,610м, що відповідає нормативним відхиленням. Будь-яких інших відхилень від даних бухгалтерського обліку не встановлено. Зауважень та спростувань результатів інвентаризації в Акті перевірки не наведено. Висновки перевіряючих про нереальність господарських операцій та дефектність первинної документації не відповідають фактичним обставинам.

Позивач вважає необґрунтованими висновки Акту перевірки щодо заниження податку на прибуток за рахунок віднесення до витрат від'ємних курсових різниць за кредитними договорами, та відсутності коригування податкового кредиту при безоплатній передачі ТМЦ на адресу ДП «Одеська залізниця».

Позивач зазначив, що розвиток ТОВзІІ «ТІС», зокрема обсяг перевезень, залежить від кількості перевалочних комплексів (морських терміналів), пропускної здатності під'їзних колій та магістрального шляху ДП «Одеська залізниця» від станції «Чорноморська» до станції «Берегова». У листі ДП «Одеська залізниця» від 22.04.2009 року за вих.№Н-7/224, спрямованого на адресу ТОВзІІ «ТІС», було зазначено, що стримуючим фактором в пропуску прогнозованого вагонопотоку являється недостатній розвиток станції Чорноморська, Берегова, роз'їздів 18, 24, 30 км., наявність одноколійних перегонів 5-18 км.

З метою збільшення такої пропускної здатності залізничної інфраструктури та з метою збільшення обсягів перевезень вантажів до/від TOBзІІ «TIC», кількості оброблюваних вантажів, та відповідно обсягів господарської діяльності й отримуваного в результаті її здійснення прибутку, TOBзІІ «TIC» було вимушене інвестувати кошти (в тому числі й шляхом передачі залізниці ТМЦ саме для будівництва другого магістрального шляху (роз'їзду) у розвиток залізничної інфраструктури. Отже, наведене й є економічною метою передачі ТМЦ залізниці задля розвитку об'єктів залізничного транспорту та отримання кредиту, отже й сплати процентів за користування кредитними коштами, для придбання ТМЦ, що в послідуючому в наведених вище цілях були передані залізниці. Відтак, з урахуванням вимог ч.7 ст.10 Закону України «Про залізничний транспорт» та п.66 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. №457, відповідно до яких підприємство, що будується/побудоване і внаслідок цього потребує додаткових обсягів перевезень, що можливе лише шляхом збільшення пропускної здатності залізничного транспорту, то таке підприємство зобов'язане здійснити розвиток об'єктів залізничної інфраструктури саме за власні кошти, TOBзІІ «TIC» мало всі правові підстави щодо включення до податкового кредиту сплаченого податку на прибуток при придбанні ТМЦ та не здійснювати коригування такого податкового кредиту в послідуючому при безоплатній передачі таких ТМЦ, а також включення до витрат в бухгалтерському (згідно з п.5, п.6 та абз.2 п.7 П(С)БО 16) та податковому обліку (останнє з урахуванням п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України) процентів за кредитними коштами, оскільки без сплати таких процентів TOBзІІ «TIC» не мало змогу закупити на передати залізниці необхідні для будівництва / розвитку залізничної інфраструктури ТМЦ, для чого й були необхідні кредитні кошти, надання яких можливо виключно за умови сплати процентів за користування такими кредитними коштами.

Позивач зазначив, що вказані доводи наведені під час перевірки були повністю проігноровані з боку податківців, що й призвело до неправомірного встановлення заниження зобов'язань з ПДВ (внаслідок не здійснення корегування податкового кредиту) та податку на прибуток (внаслідок так званого не віднесення до складу витрат у бухгалтерському обліку витрат оплати процентів за користування кредитними коштами, використаними на закупівлю ТМЦ задля будівництва об'єктів залізничного транспорту і збільшення пропускної здатності).

В акті перевірки контролюючим органом стверджується про заниження податкових зобов'язань з ПДВ внаслідок безпідставного декларування операцій, які звільнені від оподаткування ПДВ, а саме по збуту металобрухту.

Позивач зазначив, що єдиною підставою для такого висновку контролюючого органу слугувало неможливість ідентифікувати отримання промислових відходів та відвантажений товар на адресу покупців: ПП «Миколаїввтормет», TOB «Южмкт ЛТД» , ПП «Жадор». Між тим, згідно зі ст.4 Закону України «Про металобрухт» приймання промислового брухту спеціалізованими підприємствами від юридичних осіб оформляють актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. Відповідно до умов договорів з названими контрагентами покупцями TOBзІІ «TIC» здійснює продаж металобрухту (лом чорних металів), який виник внаслідок промислової діяльності останнього. Лом чорних металів повинен відповідати ДСТУ 4121-2002. Умовами договорів встановлено, що покупець самостійно здійснює перевірку відповідності металолому ДСТУ4121-2002, а не продавець.

Крім того, зазначення перевіряючими того, що в ході перевірки не встановлено придбання ТОВзІІ«ТІС» металобрухту базується на необізнаності їх з процесом утворення відходів та/або виробничого металобрухту (лому чорних металів). Податківцям, під час проведення перевірки неодноразово надавалися оригінали первинних документів, які засвідчують факт утворення металобрухту на TOBзІІ «TIC» під час його господарської діяльності, а саме службові записки, акти списання ТМЦ, накладні на переміщення.

Враховуючи зазначене та маючи на меті подальший продаж лому чорних металів (металобрухту), який виник від виробничої діяльності TOBзІІ «TIC», в зв'язку з відсутністю можливості його переробляти, він був занесений в рахунок 281 «Товари на складі». Товарами вважаються запаси, в тому числі відходи, металобрухт підприємств, що придбаваються та/або оприбутковуються для наступного перепродажу без проведення якої-небудь їх переробки, доробки чи видозміни їх властивостей.

Таким чином, у TOBзІІ «TIC» наявні всі документи, які оформлені належним чином, щодо утворення металобрухту, який був реалізований. Перевіряючими не спростовується факт відвантаження металобрухту чорних металів, що відповідають ДСТУ 4121-2002 на адресу покупців: ПП «Миколаїввтормет», TOB «Южмкт ЛТД», ПП «Жадор» на умовах EXW ИНКОТЕРСМ 2000 та отримання плати за поставлений товар.

Позивач стверджує, що ним дотримані вимоги податкового законодавства, висновки Акту перевірки про заниження податку на прибуток та ПДВ є безпідставними, а відтак й оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 01.03.2017 року №, №, від 28.02.2017 № є протиправними і підлягають скасуванню.

При вирішенні спірних правовідносин позивач просив врахувати приписи п.4.1.4. ПКУ щодо такого принципу податкового законодавства презумпція правомірності рішень платника податку, який передбачає, що: 1) при існуванні колізійних норм в межах ПК України; 2) при існуванні колізії між нормами ПК України та нормами інших нормативно-правових актів; 3) при існуванні колізії між нормами різних нормативно-правових актів, що призводить до неоднозначного трактування прав і обов'язків учасників податкових правовідносин та до можливості прийняття рішення на користь як владного суб'єкта (органу державної податкової служби чи митного органу), так і платника податку, рішення повинно бути прийняте на користь платника податку.

У Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Серков проти України» від 07.07.2011року зазначено: якщо відповідне національне законодавство не є чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідає вимогі «якості» закону, що має наслідком його суперечливе тлумачення, то суди повинні застосовувати підхід, який би був сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Також позивач вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення від 28.02.2017 року № щодо транспортного податку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Законом України від 24.12. 2015 року №909-VIlI були внесенні зміни до ПКУ, в тому числі щодо транспортного податку. З 01.01.2016 року об'єктом оподаткування транспортним податком були визначені легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня (1,03 млн грн) - у 2015 році транспортний податок сплачували власники автомобілів, які використовувалися до 5 років та мали об'єм циліндрів двигуна понад 3 тис. куб. см. (п.267.2 ст. 267 ПК України).

Середньоринкова вартість визначається Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства. Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розмішується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об'єм циліндрів двигуна, тип пального (абз.2 та 3 пп.267.2.1 п. 267.2 СТ.267 ПК України).

Однак, станом на 01.02.2016 рік Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не була розрахована середньоринкова вартість автомобілю: легковий універсал марки Toyota модель Sequoia Platinum A WD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску. Про що свідчило відсутність на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 01.02.2016 року даних щодо легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску. При цьому, відповідно до Митної декларації №500010102/2012/001400 від 08.06.2012 року вартість легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску - становила 555.278,94 грн., як за новий та без урахування пробігу по Україні (даний показник при його збільшенні приводить до зменшення вартості автомобілю).

Отже, станом на 2016 рік вартість легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску не перевищувала 750 розмірів мінімальної заробітної плати (1.033.500,грн.), а тому не підпадав під визначення об'єкту оподаткування транспортним податком.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача також у судовому засіданні зазначив, що під час перевірки питання щодо завищення витрат по списанню ПММ стосувались лише по договорам підряду, згідно яких TOBзІІ «ТІС» забезпечувало підрядника паливом для здійснення земельних робіт, а саме по виїмки та доставки до місця відвалу, та розрахунок згідно договору здійснювався від кількості ґрунту. TOBзІІ «ТІС», як замовник підрядних робіт, був зацікавлений саме у їх здійсненні, його об'єму, а не характеристиками транспортних засобів, якими ці роботи будуть виконані. Проте і транспортні засоби, які залучались до земельних робіт зазначені у договорах, їх можливо ідентифікувати, визначити характеристики, що було зроблено TOBзІІ «ТІС» в обґрунтування доводів про відсутність завищення витрат на ПММ, оскільки розрахувавши потреби у паливі вказаних технологічних засобів по єдино юридично існуючому нормативному акту, а саме ДСТУ БД.2.7-1:2012 (стандарту для визначення вартості експлуатації будівельних машин і механізмів, які застосовуються на будівництві об'єктів, що споруджуються за рахунок бюджетних коштів) витрати на пальне, яким TOBзІІ «ТІС» забезпечувало підрядників, знаходяться в межах встановлених середньогалузевих норм, а відтак твердження перевіряючих в Акті перевірки є безпідставними.

Між тим, перевіряючі наполягали на необхідності шляхових (дорожніх) листів, як на єдину підставу віднесення витрат на ПММ до витрат підприємства. Але така позиція контролюючого органу протирічила як умовам договору, так і нормам законодавства, оскільки обов'язковість оформлення вказаного листа були скасовані з 2011 року. Між тим, коли TOBзІІ «ТІС» отримало Акт перевірки, то дізналось, що підприємству було у завищення витрат врахована вся сума ПММ, які придбались ним не тільки для виконання умов договорів підряду, але і для як автомобільного транспорту так і технологічного транспорту (крани, тепловози та інші) TOBзІІ «ТІС», якій використовується безпосередньо у господарській діяльності підприємства. TOBзІІ «ТІС» здійснювало облік придбання та витрат ПММ у строгої відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та його стандартів, у нього наявні всі первинні документи, які підтверджують правомірність формування витрат.

У судовому засіданні 10.08.2017 року у спростування обставин, викладених на стор.142 Акту перевірки, та тверджень представника відповідача у судовому засіданні щодо наявності порушень зі сторони ТОВзІІ «ТІС» оформлення документів по отриманню ПММ від ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» зокрема при відсутності сертифікатів відповідності та відсутності зазначення в ТТН даний посвідчення водія, повної назви палива, позивач надав додаткові пояснення, у тому числі у письмовому вигляді (т.243 а.с.232-236), в яких зазначив, що сертифікати відповідності наявні та надавались під час проведення перевірки, що підтверджується листом ТОВзІІ «ТІС» від 26.12.2016р. за вих.№26.12/02 з відміткою (власноручний підпис) про отримання копій документів головним державним податковим ревізором - інспектором відділу аудиту Будігай І.Є. Також представник звернув увагу на те, що ТТН не є бланками сурової звітності, оскільки відсутні у переліку таких бланків встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2012р. №456 «Деякі питання використання бланків цінних паперів, документів суворої звітності, господарська діяльність з виготовлення яких підлягає ліцензуванню», про що також зазначено у листі ДПС України від 04.09.2012року №2472/0/71-12/15-5217. Затверджена форма ТТН не передбачає зазначення у ній номера посвідчення водія, а лише прізвище. Щодо визначення в графі «Найменування товару» - дизельне пального, воно визначено не по загальний назві, оскільки види дизельного палива відсутні. Тому, визначення в графі «Найменування товару» будь-яких інших даних є неможливим. Позивач надав до суду всі ТТН по отриманню палива за перевіряємий період, а також копії журналів реєстрації цих ТТН їх контрагентом ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», які надані за їх клопотанням у підтвердження здійснення господарських операцій.

Представник наполягав на правомірності віднесення до витрат сплату підприємством орендної плати за землю фізичним особам, оскільки після складання договорів оренди, всі земельні ділянки підприємство використовує безпосередньо, або здійснює підготовчі роботи щодо робіт з геодезії, отримання проектної документації, дозволів на зняття ґрунту та інші. Вказані роботи вже є використанням земельних ділянок в господарської діяльності, оскільки жодної дії з земельними ділянками підприємство не може здійснювати без укладення договору оренди, тобто поки не є їх користувачем.

У судовому засіданні 09.08.2017 року представник позивача надав довідку щодо віднесення орендної плати до витрат підприємства з письмовими поясненнями (т.243 а.с. 194-197) та зауважив, що саме з 01.01.2015 року у зв'язку зі зміною на законодавчому рівні визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, підприємство відносить орендну плату до витрат підприємства.

Представник позивача повністю підтримав доводи позову про необґрунтованість висновків акту перевірки щодо здійснення операцій з контрагентами, по яким на думку перевіряючих відсутні документи, які свідчать про здійснення цих операцій. Також представник стверджував, що по всім контрагентам, перелік яких наведений в Акті перевірки, у ТОВзІІ «ТІС» наявні всі первинні документи, які підтверджують здійснення господарських операцій та надані до позову. Вказані документи були надані перевіряючим, але вони повністю ними проігноровані. Представник позивача зазначив, що на підприємстві була здійснена інвентаризація основних засобів, товарно-матеріальних цінностей на складах, в який приймали участь представники податкового органу та особисто з рулеткою перевіряли довжину укладеної рейкошпальної решітки РШР-65 на з/б шпалах в зборі. Було встановлено відповідно до п.3.9 Акту перевірки «нестачу» вказаної рейкошпальної решітки у розмірі 3,610м, що відповідає нормативним відхиленням, оскільки її було укладено декілька кілометрів. Будь-яких інших відхилень від даних бухгалтерського обліку не встановлено. Зауважень та спростувань результатів інвентаризації в Акті перевірки не наведено. Висновки перевіряючих про нереальність господарських операцій та дефектність первинної документації не відповідають фактичним обставинам.

У судовому засіданні 09.08.2017 року представник надав довідку про збільшення навантаження - вивантаження залізничних вагонів на підприємстві за період з 2008 по 2017 рік (т.243 а. с. 205) у підтвердження того, що здійснене інвестування у розвиток залізниці, пов'язано з господарською діяльністю підприємства та додаткові пояснення щодо наявності ділової мети в операціях між ТОВзІІ«ТІС» та ДП «Одеська залізниця» та щодо операцій з контрагентами, по яким Актом перевірки первинні документи не прийняті як такі, що мають «дефектність» ( т.243 а.с.190-193).

Представник позивача також повністю підтримав доводи позову про необґрунтованість висновків акту перевірки щодо здійснення операцій з металобрухтом, а також висновків Акту перевірки щодо завищення витрат внаслідок віднесення до витрат відсотків банку за користування кредитом та курсової різниці по основній сумі кредитів, при цьому звернув увагу неврахування перевіряючими неодноразових роз'яснень щодо вказаних правовідносинах в листах ДФС України та МФУ, які підтверджують правомірність дій ТОВзІІ «ТІС» щодо ведення бухгалтерського та податкового обліку.

Щодо податкового повідомлення - рішення, яким нарахований транспортний податок, то представник позивача наполягав, що на сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України не була розрахована середньоринкова вартість автомобілю, тому вони виходили з його вартості за митною декларацією, що свідчило про відсутність необхідності сплати транспортного податку.

У судовому засіданні 10.08.2017 року представник позивача ОСОБА_4 просив суд врахувати, що всі запити контролюючого органу про надання документів під час перевірки були виконані ТОВзІІ «ТІС», про що свідчать копії запитів та відповіді на них. Посилання на акти про відмову у наданні документів є неспроможним, оскільки жоден такий акт не підписувався представниками ТОВзІІ «ТІС». Представник зазначив, що не були надані лише документи, які були витребувані в останній день перевірки щодо оренди земельних ділянок з контролюючому органу поясненнями про великий об'єм роботи, проте такі документи були надані разом із запереченнями на акт перевірки, що є правом суб'єкта господарювання. У той же час обов'язком контролюючого органу є врахування цих документів як невід'ємної частини матеріалів перевірки. У якості доказу представник просив долучити до матеріалів справи опис наданих до заперечень документів (томи справи 260,261,263 а.с.67-218).

Представник позивача ОСОБА_6, яка є головним бухгалтером ТОВзІІ «ТІС» у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та доводи викладені в обґрунтування, зазначивши, що бухгалтерський та податковий облік на підприємстві ведеться у суворої відповідності до вимог законодавства, при наявності всіх первинних документів. Представник також пояснила, що операції з металобрухтом здійснені у відповідності до вимог законодавства. ОФ та ТМЦ, які не підлягали подальшому використанню списувались актами комісій, оприбутковувались за рахунком 281 та у подальшому реалізовувались як металобрухт. Представник зазначила, що на території підприємства працює екологічна інспекція, яка здійснює відповідний контроль, а тому всі списання та оприбуткування металобрухту, його складання здійснюється своєчасно.

Крім того, представником, як головним бухгалтером підприємства, надані до суду довідка щодо віднесення у бухгалтерському обліку витрат при списанні ПММ, дані по 23 рахунку та додаткові письмові пояснення (т.242 а.с.43-45), в яких представник зазначила, що дані вказаної довідки підтверджуються обліковими регістрами бухгалтерського обліку та підтверджують, що перевіряючи як завищення витрат вказали все придбане підприємством та використане (відповідно списане), паливо. Згідно зі змістом Акту перевірки (стор.12 Акту) донарахування податку на прибуток мало місце саме стосовно витрат, які обліковувались на рахунку 23 «Виробництво» та відносились до собівартості, в той час як посилання податкової на відсутність шляхових листів у підрядників, які виконували земельні роботи, стосуються витрат, які обліковувались на рахунку 15 «Капітальній інвестиції». Останні ж витрати, які обліковувались по рахунку 15, не враховувались при визначенні об'єкта оподаткування, оскільки при його визначенні можуть враховуватись лише витрати на рахунку 23 «Виробництво». Витрати на рахунку 15 «Капітальній інвестиції», за рахунок яких визначається балансова вартість основного засобу враховується при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток виключно у разі амортизації введеного в експлуатацію об'єкта оподаткування та у виді амортизаційних відрахувань, вартість якого сформована за рахунок витрат, які обліковуються на рахунку 15 «Капітальній інвестиції». Однак, на час перевірки і в перевіряємий період такі основні засоби, які створювались, в тому числі за рахунок витрат на паливо при виконанні підрядниками земельних робіт, які обліковувались на 15-му рахунку, не були введені в експлуатацію. Відтак, не могло мати місце зменшення бази оподаткування податком на прибуток. Представник звернула увагу на те, що на підтвердження витрат на заправляння ПММ власного транспорту ТОВзІІ «ТІС», які обліковувались на рахунку 23 «Виробництво» та відносились до собівартості, мало місце і оформлення шляхових листів ( хоча це не є обов'язковим), копії яких надані до суду. Наведене спростовує доводи податкового органу про відсутність у ТОВзІІ шляхових листів при списанні палива, витрати на яке обліковувались на рахунку 23 «Виробництво».

У судовому засіданні 09.08.2017 року представник позивача ОСОБА_6 пояснила, що ТОВзІІ «ТІС» отримує паливо від ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», з яким укладений договір, двома шляхами або на АЗС щодо транспорту, який може заправляться на АЗС, яка знаходиться у двох кілометрах від підприємства, або шляхом поставки їх транспортом палива для технологічного транспорту на території підприємства, особливо це стосується тепловозів, які знаходяться на території підприємства у декілька гектарів, здійснюючи господарську діяльність підприємства. Всі операції по здійсненню заправки транспорту відображені у бухгалтерському обліку. Поставка ПММ на територію ТОВзІІ «ТІС» здійснюється транспортом ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», який оснащений також апаратом для РРО, обов'язково видається розрахунковий документ.

Також представник пояснила, що під час перевірки, яка здійснювалась упродовж 60 днів, перевіряючі надали декілька десятків запитів на надання документів, усі запити були виконані під час перевірки. Жодного акту про відмову у наданні документів не складалось у їх присутності.

Представник позивача ОСОБА_7 по порушенню зазначеному в Акті перевірки щодо завищення податкового кредиту на суму 9757 грн. у результаті помилкового відображення підприємством (задвоєння суми податкового кредиту) при наданні податкової звітності зазначила, що задвоєння податкового кредиту не відбувалось, вказані три суб'єкта господарювання були зазначені в уточнюючих деклараціях у зв'язку з помилками в реквізитах цих суб'єктів, проте суми податкового кредиту не змінювались. В судовому засіданні 09.08.2017 року представник просила долучити документи (т.243 а.с.206-224), які свідчать про відсутність порушення, а також зазначила, що ТОВзІІ «ТІС» виявивши після подання декларації, до якої в додаток 5 повторно підтягнувся контрагент по технічним причинам, відразу зателефонувала інспектору податкового органу, але інспектор з'ясувавши, що фактично задвоєння податкового кредиту не було, про що також свідчить карточка по контрагенту, пояснив, що ніяких дій здійснювати необхідності не має. Представник наполягала на своєї позиції, що задвоєння податкового кредиту на 9757 грн. не відбулось.

Відповідачем надані заперечення на позов, в яких зазначено про необґрунтованість позову та відповідач просив відмовити у задоволенні позову (т.154 а.с.31-45).

У судовому засіданні 26.06.2017 року представники відповідача Солтовська Р.О. та Завадська І.В. позовні вимоги вважали необґрунтованими, підтримали доводи викладені у запереченнях на позов та пояснили, завищення витрат по ПММ були зазначені лише витрати на ПММ по договорам підряду. В обґрунтування правомірності висновків Акту перевірки представник відповідача зазначив, що СДПІ не заперечувало в Акті перевірки про реальне здійснення земельних робіт по договорам підряду, проте перевіряючі правомірно зазначили про відсутність у позивача документів, які підтверджують використання кількості палива підрядником, що повинно бути підтверджено шляховим (подорожнім) листом. Представник відповідача не заперечувала, що форма подорожнього листа була скасована, але суб'єкти господарювання складають вказані листи, оскільки іншої форми обліку законодавством не встановлено, а тому вважає, що це єдиний документ, який надає право суб'єкту господарювання списувати ПММ. На думку представника відповідача у вказаних подорожніх листах, складених підрядником, повинно бути зазначено технічні характеристики транспорту та щоденне використання ним палива. Укладення договору щодо витрат палива у залежності від вилученого та перевезеного до місць відвалу ґрунту не позбавляє позивача обов'язку мати такі подорожні листи для списання використаного підрядником палива.

Представник відповідача не спростувала твердження представників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка є головним бухгалтером ТОВзІІ «ТІС», що згідно з актом перевірки було визнано неправомірним віднесення до витрат всього придбаного підприємством палива (ПММ) за перевіряємий період, а не лише за договорами підряду щодо земельних робіт. При цьому представник зазначила, що їй відомо, що позивач оформлює подорожні листи щодо використання власного транспорту.

У судовому засіданні 09.08.2017 року представник відповідача Завадська І.В. зазначила, що актом перевірки неправомірним встановлено віднесення до витрат всього придбаного підприємством палива (ПММ) за перевіряємий період, оскільки на її думку постачальником ПММ не могло бути ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», так як надані ТТН не відповідали формі ТТН-1, а саме в найменуванні товару визначено загальну назву, відсутнє посилання на посвідчення водія, відсутні дані оператора, час прибуття до вантажоодержувача. Крім того, представник вважала, оскільки в Акті перевірки не зазначено про надання сертифікату відповідності пального, то такий сертифікат не був наданий.

Щодо завищення витрат в частині віднесення до витрат орендної плати за землю представник відповідача не заперечував щодо обов'язку позивача сплачувати орендну плату за землю з часу укладення договорів, але вказані витрати позивач повинен був капіталізувати, оскільки фактично на орендних земельних ділянках не виконував робіт, тобто не використовував їх у господарської діяльності. Лише з моменту отримання відповідних дозволів та фактичного початку робіт вказані витрати могли бути віднесені до витрат підприємства.

Представник відповідача зазначила, що під час перевірки було встановлено укладення позивачем кредитних договорів, кошти, за якими використовувались для придбання ТМЦ та будівництва об'єктів для ДП «Одеська залізниця». Представник вважає, що передача матеріальних цінностей ДП «Одеська залізниця» повинна розглядатися як безоплатна фінансова допомога, фактично позивач подарив побудовану залізничну дорогу, це його право, проте він повинен відповідно сплатити податки. Іншого в ПКУ не передбачено.

Представник відповідача щодо операцій з металобрухтом зазначила, що під час перевірки неможливо було встановити, що за металобрухт реалізований позивачем. Не було встановлено його придбання, списання ОФ та ТМЦ повинно здійснюватися комісією. Під час перевірки позивач не довів відповідність металобрухту чорних металів, який був реалізований, - ДСТУ 4121-2002, що свідчить про правомірність висновку акту перевірки про заниження податкових зобов'язань з ПДВ.

Щодо нарахування позивачу транспортного податку, то представник відповідача вказала, що на сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України була опублікована методика визначення ринкової вартості автомобіля, якою позивач не скористався та не сплатив транспортний податок.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлено, що ТОВзІІ «ТІС» зареєстровано 16.04.1996 року, номер запису про включення відомостей про юридичну особу 0000044., . Статут у новій редакції затверджений протоколом загальних зборів учасників товариства №18/12/15 від 18.12.2015 року (т.154 а.с.2-17) знаходиться на податковому обліку в органах державної податкової служби. На підставі наказу ДПА України «Про включення до реєстру великих платників податку у місті Одесі на 2011 рік» від 24.12.2010 року з 11.01.2011 року був взятий на облік в СДПІ по роботі з ВПП у місті Одесі.

З 25.11.2016 року по 30.01.2017 року на підставі наказу СДПІ від 10.11.2016 року №245 та направлень, виданих посадовим особам контролюючого органу, проведено перевірку позивача, за результатами якої складений Акт №4/28-08-14/224447500/1 від 06.02.2017 року «Про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ТІС» (код ЄДРПОУ - 22447500 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, визначення нарахування та сплати єдиного соціального внеску, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2012 року по 30.09.2016 року (т.132 а.с.2-250, т.133 а.с.1-123, т.131а.с.1-169).

Позивачем надані заперечення на Акт перевірки від 15.02.2017 року (т.3 а.с.10-84) з копіями первинних документів, та доповнення до заперечень 16.02.2017 року (т.3 а.с.85).

Згідно відповіді СДПІ від 24.02.2017 року на заперечення від 15.02.2017 року доводи ТОВзІІ «ТІС» щодо заперечення по встановлених порушеннях до уваги не прийняті, але частина положень та висновки Акту перевірки викладені в новій редакції (т.3 а.с.86-111, т.131 а.с.170-182).

На підставі Акту перевірки №4/28-08-14/22447500/1 від 06.02.2017 року та висновку від 24.02.2017 року про результати розгляду заперечень до акту СДПІ прийняті податкові повідомлення - рішення:

від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 32112044,00грн. (28187945,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 3924099,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями)(т.3 а.с.1, т.131 а.с.183);

від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем транспортний податок з юридичних осіб на суму 31250,00грн. (25000,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 6250,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями)(т.3 а.с.8, т.131 а.с.190);

від 01.03.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 45683365,00грн. (36546692,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 9136673,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т.3 а.с.3,т.131 а.с.187).

від 01.03.2017 року № форми «В4» про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4426272,00грн., а саме за березень 2016 року по декларації № від 23.03.2016 року на суму 887147,00грн., за березень 2016 року по декларації № від 22.03.2016 року на суму 695092,00грн., за липень 2016 року по декларації № від 04.07.2016 року на суму 2485228,00грн., за серпень 2016 року по декларації № від 20.09.2016 року на суму 358807,00грн. (т.3 а.с.6, т.131 а.с.185).

У висновках Акту перевірки №4/28-08-14/22447500/1 від 06.02.2017 року з урахуванням висновку СДПІ на заперечення на Акт перевірки від 24.02.2017 року щодо підстав прийняття вищезазначених податкових повідомлень-рішень зазначено, що перевіркою встановлено порушення позивачем:

по податку на прибуток

- пп.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.138.2, п.138.8, пп.138.10.5 п. 138.10 ст.138, пп.139.1.6, 139.1.9 п.139.1 ст.139, п.141.1 ст.141, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 ПКУ, в результаті чого занижене податок на прибуток на суму 10574691,00грн за 2012-2014 роки;

- пп.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.44.1,п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.8, ст.138, пп.139.1.6 п.139.1,пп.139.2.2 п.139 ст.139, п.24 підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 18728055 грн., у тому числі за 2015 рік у розмірі 12491548 грн.; три квартали 2016 року у розмірі 6236507 грн.

по податку на додану вартість

- пп.14.1.219 п.14.1 ст.14, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.1,п.198.2,п.198.3,п.198.5,п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201, ст.23 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду у сумі 41915153грн, а також завищення від'ємного значення ПДВ на загальну суму 4426272грн.ві пп.192.1.1 п.192.1 ст.192, п.198.1 пп. «а», п.198.2, 198.3, 198.5, 198.6 ст.198 ПКУ, в результаті чого занижено податок на додану вартість: - заниження задекларованого показника податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду у сумі 41915153грню; -завищення від'ємного значення податку на додану вартість на загальну суму 4426272грн.

по транспортному податку:

- пп.267.2.1 п.267.2,пп.267.4 п.267.4 ст.267 ПКУ, що призвело до заниження податку у 2016 році на 25000,00грн (т.3 а.с.109-111, т.133а.с.120-123).

Вказані норми ПКУ, про порушення яких позивачем зазначено в Акті перевірки, викладені у редакції діючий на час здійснення позивачем господарських операцій та складання первинних документів, бухгалтерського та податкового обліку, тобто за періоди: 1) 2012-2014 роки; 2) 2015рік, І-ІІІ квартали 2016 року.

Ст.14 ПКУ визначає значення, у яких вживаються у Кодексі терміни. Зокрема, пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 визначає поняття господарської діяльності, якою є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпункт 14.1.219 визначає поняття ринкової ціни, це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Пунктами 44.1 ст.44 ПКУ визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених ст.216 ЦКУ, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеномуст.50 цього Кодексу.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Ст.138 ПКУ в редакції до 01.01.2015 року регламентувала склад витрат та порядок їх визначення.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПКУ витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Пункт 138.8 ст.138 ПКУ, про порушення якого зазначено в акті перевірки відносно позивача, визначає склад, які входять до собівартості товарів. Відповідно до п.138.8 ст.138 ПКУ собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії.

До складу інших витрат включаються, зокрема, фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) (пп.138.10.5 п. 138.10 ст.138 ПКУ).

У ст.139 ПКУ визначались витрати, що не враховувались при визначенні оподатковуваного прибутку, зокрема, це витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп.139.1.9 п.139.1 ст.139). Також до вказаних витрат відповідно до пп.139.1.6 п.139.1 ст.139 ПКУ відносились суми податку на прибуток, а також податків, установлених п.153.3 ст.153 та ст.160 цього Кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом ІV цього Кодексу. Для платників податку, які не зареєстровані як платники податку на додану вартість, до складу витрат входять суми податків на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів, робіт, послуг, вартість яких належить до витрат такого платника податку.

У разі якщо платник податку, зареєстрований як платник ПДВ, одночасно проводить операції з продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів, робіт, послуг, які входять до складу витрат, та основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або вартість відповідного об'єкта основних засобів чи нематеріального активу збільшується на суму, що не включена до податкового кредиту такого платника податку згідно з розділом V цього Кодексу. У разі якщо платник податку на додану вартість відповідно до розділу V цього Кодексу визначає базу оподаткування для нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість виходячи із винагороди (маржинального прибутку, маржі), податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів (послуг), які входять до складу витрат та основних засобів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або до вартості відповідного об'єкта основних засобів чи нематеріального активу.

Згідно з п.141.1 ст.141 ПКУ до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Стаття 153 ПКУ визначає оподаткування операцій особливого виду, у тому числі щодо оподаткування операцій з розрахунками в іноземній валюті. Відповідно до пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 ПКУ визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.

З 2015 року в ПКУ внесені зміни щодо визначення податку на прибуток.

Згідно з п.134.1.1 п.134.1 ст.134 об'єктом оподаткування з податку на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: - зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); - збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: - збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); - зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об'єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об'єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Відповідно до пп. 139.2.2 п.139.2 ст.139 ПКУ фінансовий результат до оподаткування зменшується на суму коригування (зменшення) резерву сумнівних боргів, на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

В акті перевірки також зазначено про порушення позивачем законодавства щодо визначення податкових зобов'язань та сплати ПДВ, щодо заниження податкового кредиту, а саме п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201, ст.23 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ.

Стаття 185 ПКУ регламентує визначення об'єкту оподаткування. Згідно з п.185.1 ст.185 об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: - постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу; - постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу.

Відповідно до п.188.1 ст.188 ПКУ база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Згідно з п.189.1 ст.189 ПКУ у разі здійснення операцій відповідно до п.198.5 ст.198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Ст. 198 ПКУ регламентує питання податкового кредиту. Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право суб'єкта господарювання на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: - придбання або виготовлення товарів та послуг; - придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності; - отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Пункт 198.2 ст.198 ПКУ визначає дату віднесення сум податку до податкового кредиту. Вказаною нормою встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до п.187.9 ст.187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Пунктом 198.3 ст.198 ПКУ встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); - ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.5 ст.198 ПКУ платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених пп.196.1.7 п.196.1 ст.196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених пп.197.1.28 п.197.1 ст.197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов'язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: - придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; - придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України також встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної / розрахунку коригування.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.

Відповідно до п. 201.1 ПКУ на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Вказаним пунктом також визначені обов'язкові реквізити, які повинні бути зазначені в податковій накладній.

Згідно зі ст.201.4 ст.201 ПКУ Платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: - покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця; - покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця. Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.

Пунктом 201.6 ст.201 ПКУ, яка діяла до 01.01.2015 року та виключена зі статті Законом України від 28.12.2014 року №71-VIIІ було встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом ІІ Кодексу.

Згідно з п.201.10 ст.201 ПКУ при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Пункт 201.10 ст.201 ПКУ встановлює також порядок отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, строки реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Зазначеним пунктом також визначено, що відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобовязань за відповідний звітний період.

Виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.

Оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі Акту перевірки №4№4/28-08-14/22447500/1 від 06.02.2017 року з урахуванням відповіді СДПІ на заперечення на Акт перевірки від 28.02.2017 року.

Порядок складання акту перевірки регламентований ПКУ та Порядком оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Мінфіну від 20.08.2015 року №727 (далі Порядок №727), згідно п. 5 розділу ІІ якого факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Відповідно до п.4 розділу ІІІ Порядку описова частина акту перевірки у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення повинна містити чітко викладений зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, та зазначення первинних документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Згідно з Актом перевірки з урахуванням відповіді на заперечення (т.3 а.с.109-111) позивач порушив вищезазначені норми податкового законодавства, в результаті чого:

- занижене податок на прибуток на суму 10574691,00грн за 2012-2014 роки, на суму 18728055грн за 2015рік, 1-ІІІ квартали 2016 року;

- занижений задекларований показник податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду у сумі 41915153грню; - завищене від'ємне значення податку на додану вартість на загальну суму 4426272грн.

Перевірка позивача проведена контролюючим органом за період з 01.10.2012 року по 30.09.2016 року, висновки щодо порушення податкового законодавства в частині податку на прибуток викладені окремо за період до 01.01.2015 року та за 2015 рік, І-ІІІ квартали 2016 року у зв'язку з внесеними змінами до ПКУ щодо об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Згідно з Актом перевірки заниження податку на прибуток відбулось у результаті:

- завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік на 56852896,00грн (т.132 а.с.9);

- заниження фінансового результату до оподаткування за 2015 рік та три квартали 2016 року на 104044751,00грн (т.132 а.с.63, т.131 а.с.174)

Встановлені перевіркою обставини щодо завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік на 56852896,00грн (т.132 а.с.9) викладені у пп.3.1.2 п.3.1 розділу 3 Акту перевірки.

Згідно з актом перевірки завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік на 56852896,00грн відбулось у результаті:

- завищення показників у рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) на 52453449,00грн. (т.132 а.с.12-36);

- завищення показників у рядку 06.1 Декларації «Адміністративні витрати» (т.132 а.с.36);

- завищення показників у рядку 06.4 Декларації «Інші витрати звичайної діяльності та інші операційні витрати» на суму 4399835грн (т.132 а.с.37-56).

В акті перевірки не зазначена сума завищення витрат у рядку 06.1 Декларації «Адміністративні витрати», лише заначено про встановлення завищення витрат (т.132 а.с.36), а також не зазначена суть порушення податкового законодавства.

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що вони намагались дізнатися від контролюючого органу про зазначене порушення та суму, на яку на думку перевіряючих завищені витрати, проте відповіді не отримали. Представник відповідача у судовому засіданні також не дав будь-яких пояснень щодо завищення позивачем адміністративних витрат, у зв'язку з чим суд вважає, що порушення в цієї частині відсутнє, а Акт в цієї частині не відповідає вимогам п.4,5 Порядку №727. У судовому засіданні 10.08.2017 року представник відповідача пояснила, що по адміністративним витратам порушень не було встановлено.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що Акт перевірки має протиріччя, оскільки сума завищення показників по рядкам 05.1 та 06.4 складає разом 56853284грн. (52453449,00грн.+4399835грн.), що є більшою на 388,00грн суми, яка зазначена в Акті щодо завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік - 56852896,00грн. (т.132 а.с.9)

Суд неодноразово пропонував представникам відповідача надати пояснення щодо вказаного відхилення. У судовому засіданні 10.08.2017 року представник відповідача зазначила, що відхилень не має, оскільки податкові повідомлення-рішення були прийняті з урахуванням відповіді на заперечення. Проте суд такі пояснення щодо вищезазначеного відхилення у розмірі суми завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року не приймає до уваги, оскільки у відповіді на заперечення корегування завищення витрат (фінансового результату) відбулись за 2015 рік по контрагентам ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС», ТОВ «ІВАС ГРУП» (т.3 а.с.90,94). Таким чином, в цієї частині Акт також складений з порушенням Порядку №727.

З вищевказаних позицій щодо завищення витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік на 56852896,00грн по рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) та рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг).

Щодо завищення вищевказаних показників за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік у рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) на 52453449,00грн. (т.132 а.с.12-36), то на думку перевіряючих вказане завищення виникло:

- на суму 48673330,00грн. в результаті необґрунтованого віднесення до витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік - витрат по списанню паливо-мастильних матеріалів без підтверджуючих документів;

- на суму 1818294,18грн внаслідок необґрунтованого включення до складу витрат у 2014 році витрат по оренді земельних ділянок без підтвердження документального факту використання у господарської діяльності підприємства;

- на суму 1961825,00грн щодо необґрунтованого віднесення до витрат сум витрат по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «Альба Тех», ТОВ «СМП-17», ТОВ «ТК Донспецсервіс», ТОВ «АЛИФАНТ ГРУП», ПП «ПБФ-діловий Альянс», ТОВ «ОНІКС ЛТД», по яким не надано усіх первинних документів.

По завищенню показників у рядку 06.4 Декларації «Інші витрати звичайної діяльності та інші операційні витрати» на суму 4399835грн. в акті перевірки зазначено, що вказане завищення виникло у наслідок:

-зайвого віднесення до витрат відсотків банку за користування банківським кредитом за період з 01.04.2013 по 31.12.2014 року на суму 880338,00грн.(т.132 а.с.39-50);

-зайвого віднесення до витрат курсової різниці по основній сумі кредитів у загальній сумі 3517202,00грн.(т.132 а.с.50-54);

-завищення витрат на частку сум ПДВ на 1907,00грн. (т.132 а.с.54-55)

У частині складання Акту щодо завищення показників у рядку 06.4 суд вважає також необхідним зазначити, що Акт перевірки має протиріччя, оскільки сума завищення показників по вказаним позиціям складає разом 4399557,00грн. (880338,00грн.+3517202,00грн.+1907,00грн.), що є меншою сумою на 388,00грн., ніж зазначено в Акті щодо завищення показників у рядку 06.4 Декларації - 4399835,00грн.

В акті перевірки також зазначено, що завищення доходу за 2015 рік на суму 1097952,00грн. відбулось у результаті зайвого віднесення до доходів курсових різниць по основній сумі кредитів (т.132 а.с.57-62).

Згідно з актом перевірки з урахуванням відповіді на заперечення на акт перевірки заниження фінансового результату до оподаткування за 2015 рік та три квартали 2016 року на 104044751,00грн. відбуло на думку перевіряючих внаслідок:

- не підтвердження взаємозв'язку списаних ПММ з господарською діяльністю на суму 53092551грн.(т.132 а.с.65-69);

- зайвого віднесення до витрат відсотків банку за користування банківськими кредитами за 2015 рік на суму 1237518грн.(т.132 а.с.63-81);

- зайвого віднесення до витрат курсової різниці по основній сумі кредитів у загальній сумі 4338986грн.(т.132 а.с.81-85);

- заниження фінансового результату на суму 33024361,9грн. у зв'язку з необґрунтованого включення до складу витрат за 2015рік, три квартали 2016 року витрат по оренді земельних ділянок без підтвердження документального факту використання у господарської діяльності підприємства(т.132 а.с.85-96);

- завищення витрат по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «Альба Тех», ТОВ «СМП-17», ТОВ «ТК Донспецсервіс», ТОВ «АЛИФАНТ ГРУП», ПП «ПБФ ДІЛОВИЙ АЛЬЯНС», ТОВ «ОНІКС ЛТД», ТОВ «Івас Груп», ТОВ «ПАНСТРОЙ», ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС», ПП «АВТОМАРКЕТ-ТМ» , ТОВ «ЕКОСЕРВІС», ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ», по яким не надано усіх первинних документів.(т.132 а.с.97-127);

- завищення суми витрат у розмірі 24479грн. внаслідок нарахування заробітної плати ОСОБА_11 після подачі повідомлення про смерть (т.132 а.с.127);

- завищення витрат на частку сум ПДВ в розмірі 7031грн. (т.132 а.с.127).

Позивач у судовому засіданні пояснив, що встановлене порушення щодо завищення витрат у розмірі 24479грн. внаслідок нарахування заробітної плати ОСОБА_11 після подачі повідомлення про смерть, підприємство визнало та добровільно сплатило податок, штрафні санкції. Вказані обставини підтверджені представником відповідача у судовому засіданні.

Одним з порушень податкового законодавства, яке призвело до заниження податку на прибуток є порушення по господарським операціям з ПММ за весь період з 01.10.2012 року по 30.09.2016 року, що перевірявся контролюючим органом, а саме на думку перевіряючих, необґрунтоване віднесення до витрат за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 рік - витрат по списанню паливо-мастильних матеріалів (далі ПММ) без підтверджуючих документів на суму 48673330,00грн.; - за період 2015рік, 1-ІІІ квартали 2016 року - не підтвердження взаємозв'язку списаних ПММ з господарською діяльністю на суму 53092551грн.

За операціями по списанню ПММ в Акті перевірки також зроблений висновок про заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суму 24690749,81грн. з посиланням на порушення складання ТТН-1 (т.132 а.с.141-142).

Обґрунтовуючи свої висновки перевіряючи в Акті перевірки зазначили, що норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено Наказом Мінтранспорту України від 10.02.98 р. № 43 «Про затвердження Норм витрат палива і тильних матеріалів на автомобільному транспорті» (далі Наказ №43) та отже списання ППМ здійснюється виходячи з даних про пробіг автомобіля, визначених на підставі подорожнього листа, та норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті.

Для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до наказу № 43, обладнання, що встановлюється на колісних транспортних засобах, технологічних машин і механізмів, автомобілів при виконанні спеціальної роботи або здійсненні перевезень у специфічних умовах експлуатації, виконанні технологічних операцій встановлюються тимчасові та тимчасові індивідуальні, базові, базові лінійні та диференційовані норми витрат палива з уточненням, за необхідності, коефіцієнтів їх коригування, які розробляються головним інститутом Мінінфраструктури України, ДП «Державтотранс», «Дніппропроект» за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах (пп. 2.1.5 ст. 2 наказу № 43).

Таким чином, як стверджується в Акті перевірки, списання ПММ повинно відбуватись у прямій пропорції до пробігу такого автотранспортного засобу (машино/години).

Перевіряючи зазначили, що ТОВзІІ «ТІС» до перевірки не було надано усіх первинних бухгалтерських документів по списанню ПММ, а ні шляхових листів, а ні інших документів, що підтверджують правомірність списання визначених обсягів (відповідно до вимог п.5 ПСБО 16 «Витрати» (затверджено наказом Мінфіну 31.12.99 р. №318): «Витрати на паливо кореспондуються з витратами на амортизацію транспортного засобу, де було використано паливо».

Зважаючи на те, що підприємство ТОВзІІ «ТІС» не визначило Наказом «Про облікову політику» на підприємстві норми та механізм списання ПММ, списання на ньому повинно відбуватись за загально прийнятими нормами та законодавчими актами.

Також в Акті перевірки зазначено, що на письмовий запит від 25.01.2017, наданий в ході перевірки посадовими особами ДФС щодо порядку та норм списання ПММ, підприємством надано лист - відповідь від 27.01.2017, згідно якого письмово (за підписом посадової особи ТОВ «ТІС») підтверджено відсутність обліку списання ПММ згідно подорожніх листів або інших первинних документів, які підтверджують правомірність списання визначених обсягів ПММ при списанні.

Відповідно наданих первинних документів та пояснень ТОВ «ТІС» неможливо встановити: - перелік транспортних засобів (кількість, найменування, державні номери, право власності - перебування на балансі підприємства або Орендаря, Суборендаря)); - їх потреби в кількості ПММ в машино/годин, згідно технічних паспортів; - підтвердити перебування на будівельному майданчику (на об'єкті надання послуг розробки ґрунту), що унеможливлює встановлення зв'язку правомірності витрат ПММ з будівельною технікою, використаною підрядними організаціями та власною технікою використаною для розробки ґрунту, та інших роботах. Інших документів до перевірки не надано.

Згідно наданих документів бухгалтерського обліку списання ПММ відбувається наступним чином: Д23 « Виробництво» - Кт203 «Паливо».

На думку перевіряючих неможливо підтвердити взаємозв'язок списаних ПММ з господарською діяльністю ТОВзІІ «ТІС». Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, у відповідності до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. ПКУ, не включаються до складу витрат.

На цієї підставі згідно з актом перевірки витрати позивача на ППМ за весь перевіряємий період визнані такими, що сформовані з порушенням законодавства та визначені як завищення витрат при формування об'єкта оподаткування податком на прибуток (т.132 а.с.13-17, 65-69).

Також зазначено про заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суму 24690749,81грн. Згідно з Актом перевірки основним постачальником ПММ є ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», що є пов'язаною особою. Перевіряючи дослідили надані позивачем договори, ТТН, які на думку перевіряючих не відповідають формі ТТН-1, оскільки в найменуванні товару визначено загальну назву, наприклад «Дизельне паливо», відсутні дані оператора, час прибуття до вантажоодержувача (т.132 а.с.141-142).

Судом встановлено, що ТОВзІІ, який є великим платником податків, при здійсненні господарської діяльності використовує як власний транспорт, так и транспорт, якій долучається підрядниками до підрядних робіт. До вказаного транспорту відноситься не лише автомобільний транспорт, а і технологічний, у тому числі тепловози, плавучий кран.

Вказані обставини не заперечувались представниками відповідача, як і не спростовувались самі факти здійснення позивачем господарської діяльності із застосуванням вказаного транспорту за перевіряємий період.

З огляду на вищенаведене, суд вважає неспроможними, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності зазначені в Акті перевірки твердження перевіряючих про неможливість підтвердити взаємозв'язок отриманих та списаних всіх ПММ з господарською діяльністю ТОВзІІ «ТІС», а також, як наслідок визначення всієї суму на всі придбані підприємством ПММ за перевіряємий період до завищення витрат підприємством, та виключення їх зі складу витрат.

Основним доводом для висновку щодо завищення витрат по списанню ПММ в Акті перевірки зазначено не надання ТОВзІІ «ТІС» до перевірки усіх первинних бухгалтерських документів по списанню ПММ, а ні шляхових листів, а ні інших документів, що підтверджують правомірність списання визначених обсягів (відповідно до вимог п.5 ПСБО 16 «Витрати» (затверджено наказом Мінфіну 31.12.99 р. №318): «Витрати на паливо кореспондуються з витратами на амортизацію транспортного засобу, де було використано паливо».

В Акті перевірки зазначено, що на письмовий запит від 25.01.2017, наданий в ході перевірки посадовими особами ДФС щодо порядку та норм списання ПММ, підприємством надано лист - відповідь від 27.01.2017, згідно якого письмово (за підписом посадової особи ТОВ «ТІС») підтверджено відсутність обліку списання ПММ згідно подорожніх листів або інших первинних документів, які підтверджують правомірність списання визначених обсягів ПММ при списанні.

Дослідивши та оцінивши надані представниками позивача та відповідача копії запиту від 25.01.2017 року та відповіді від 27.01.2017 року суд встановив, що запит наданий керівнику ТОВзІІ «ТІС» 25.01.2017 року про надання пояснень щодо первинного бухгалтерського документа відповідно до наказу МФУ «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.1995 року №88, згідно якого проводиться списання ПММ в ході проведення робіт підрядними організаціями паливом ТОВ «ТІС». Також у вказаному запиті контролюючий орган просив вказати фактичний місяць включення до Декларацій з ПДВ операцій з контрагентом ТОВ «ІВАС ГРУП», перелік яких наведений в запиті.

ТОВзІІ«ТІС» 27.01.2017 року надало відповідь на запит від 25.01.2017 року стосовно надання пояснень щодо «первинного бухгалтерського документа, згідно якого проводиться списання паливно-мастильних матеріалів в ході проведених робіт підрядними організаціями» при здійсненні земельних робіт за договорами підряду, в якій повідомив, що відповідно до договорів підряду на виконання земельних робіт (підготовчих робіт із вертикального планування території) ТОВзІІ«ТІС» забезпечувало підрядника дизельним паливом у залежності від вилученого та доставленого до місць відвалу ґрунту. Вказані договори відповідають вимогам ст.840 ЦКУ щодо виконання робіт частково або в повному обсязі з матеріалу замовника. Враховуючи те, що норми витрат палива визначені відповідно до ст.840 ЦК України з урахуванням кількості кубічних метрів ґрунту, що було вироблено, списання використаного пального здійснюється на підставі актів виконаних робіт, в яких визначено кількість куб. метрів виробленого ґрунту, накладної на переміщення пального (за якою здійснювалась передача пального підряднику для проведення робіт), підписаної уповноваженою довіреністю особою підрядника, а також на підставі відомостей на відпуск нафтопродуктів). Після цього, визначається кількість пального, якою, відповідно до положень п.1.5. договорів, замовник забезпечує підрядника. На підставі цього підприємством здійснювалось списання витраченого матеріалу на виконання підрядних робіт, що оформлювалось відповідними актами списання.

Далі у вказаній відповіді позивач повідомляв контролюючий орган про те, що оформлення дорожніх листів у даному випадку не могло бути, оскільки виконання робіт встановлено договором підряду, а не договором перевезення. Також позивач зауважив у відповіді, що дорожній лист як документ у зв'язку зі змінами в законодавстві не передбачений, а також зауважив про неможливість застосування норм Наказу №43 (т.264 а.с.44-50,212-218).

Враховуючи викладене суд вважає необґрунтованим та протиправним посилання в Акті перевірки на вказані запит та відповідь, як на такі, що підтверджують відсутність первинних документів у позивача по списанню всіх ПММ, оскільки запитувались не первинні документи, а пояснення щодо порядку та норм списання ПММ та не всіх ПММ, а лише по договорам підряду, тобто в Акті перевірки суть запиту відображена не вірно. Також не вірно відображена суть відповіді позивача, якою начебто підприємством підтверджено відсутність обліку списання ПММ згідно дорожніх листів або інших первинних документів, які підтверджують правомірність списання визначених обсягів ПММ. У відповіді, згідно запиту, зазначений порядок списання по договорам підряду та в ній зазначалось лише про відсутність та правомірність відсутності по договорам підряду дорожніх листів, проте не зазначено про відсутність інших первинних документів на підставі яких поставлялось підрядникам та списувалось паливо. Навпаки зазначено, що списання використаного пального здійснюється на підставі актів виконаних робіт, в яких визначено кількість куб. метрів виробленого ґрунту, накладної на переміщення пального (за якою здійснювалась передача пального підряднику для проведення робіт), підписаної уповноваженою довіреністю особою підрядника, а також на підставі відомостей на відпуск нафтопродуктів)

Таким чином, судом достовірно встановлено, що контролюючий орган визнав протиправними витрати на ПММ посилався в Акті перевірки на недостовірні докази.

В Акті перевірки зазначено, що підприємство ТОВзІІ «ТІС» не визначило Наказом «Про облікову політику» на підприємстві норми та механізм списання ПММ, а тому списання на ньому повинно відбуватись за загально прийнятими нормами та законодавчими актами.

Проте в Акті не зазначено про надання запиту на вказані накази.

Між тим, на підприємстві прийняті накази, розпорядження щодо норм витрат палива на різні види транспорту підприємства, у тому числі тепловози, та агрегати, які працюють з використанням палива (генератор бензиновий, дизель - генераторна установка, бензоріз, рихтувальник гідравлічний та інші) ( томи справи №№233-236).

Накази, розпорядження щодо автомобільного транспорту підприємства прийняти з урахуванням положень наказу №43. Більш того, на виконання вказаного наказу позивач за укладеними договорами отримав від ДП «Державтотрансндіпроект» висновки щодо норм витрат автомобілів, власниками яких він є (т.233 а.с.54,60,65).

Суд вважає обґрунтованої позицію позивача, що вказаним Наказом №43 встановлені норми витрат палива саме лише для автомобільного транспорту.

Законом України «Про автомобільний транспорт» визначено поняття автомобільного транспортного засобу, яким є - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Таким чином, позивач виконує вимоги Наказу №43 щодо автомобільного транспорту, використовує його у своєї діяльності, незважаючи на те, що обґрунтовано зазначає - Наказ № 43 не є обов'язковим для застосування, як це стверджується в Акті перевірки, оскільки не пройшов державної реєстрації в МЮУ, а також на те, що витрати на придбання ПММ враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування визначаються не Наказом 43, який затвержено Наказом Мінтранспорту України, а згідно з правилами бухгалтерського обліку у разі їх підтвердження належним чином оформленими первинними документами. Відповідно до п.2 ст.6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо державного регулювання бухгалтерського обліку та фінансової звітності в Україні - регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється лише Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Саме національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку позивачем ТОВ з ІІ «ТІС» при визначенні витрат на ПММ дотримано.

Також правомірним є твердження позивача, що складання дорожніх (шляхових) листів як документу звітності є правом, а не обов'язком підприємства, оскільки такий документ згідно внесення змін в законодавство відсутній (зміни внесені до Закону України «Про автомобільний транспорт» Законом від 05.07.2011 року №3565-VІ - був виключений абз.32 ст.1, яким встановлювалась необхідність наявності та визначення дорожнього листа.

Суд вважає неспроможним посилання представника відповідача, що такий лист є обов'язковим, оскільки нічого іншого законодавством не передбачено.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про неправомірність твердження контролюючого органу, що відсутність дорожніх (шляхових) листів є порушенням вимог законодавства зі сторони позивача, що тягне за собою не підтвердження ним витрат на ПММ. При відсутності таких дорожніх (шляхових) листів, але при наявності первинної документації відображеної в бухгалтерському обліку, яка підтверджує правомірність віднесення витрат на ПММ до витрат підприємства та врахування їх при визначенні фінансового результату ґрунтується на вимогах законодавства листа, та свідчить про відсутність порушень податкового законодавства зі сторони суб'єкта господарювання.

Дослідженням наданих позивачем документів щодо придбання та використання ППМ, судом встановлено наявність у позивача всіх необхідних документів, що підтверджують факт використання та правомірного списання ПММ.

Основним постачальником пального позивача є ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» згідно з договором поставки нафтопродуктів №2012-01 від 03.01.2012 року та додаткових угод від 01.01.2014 року, від 01.01.2015 року, відповідно до п.1.3 яких під передачею товару Покупцю вважається заправка дизельним та/або бензиновим пальним автотранспорту та іншої техніки Покупця на АЗС Продавця, або, в разі необхідності, по письмовій або усній (в тому числі засобами телефонного зв'язку) заявці представника Продавця (диспетчера) передача товару може також бути здійснена шляхом заправки техніки та/або механізмів як Покупця так і його контрагентів (виконавців, підрядників), згідно з договорами з якими такі контрагенти Покупця (виконавці, підрядники) виконують роботи із матеріалу Покупця (як замовника за його договорами з виконавцями / підрядниками), у зв'язку з чим, заправка автотранспорту та іншої техніки Покупця та/або його контрагентів (у наведеному вище випадку) може здійснюватися на території Покупця, місці безпосереднього виконання робіт контрагентами Покупця.

Підтвердженням надання Покупцем Продавцю заявки щодо заправки техніки та/або механізмів контрагентів (виконавців, підрядників) Покупця, згідно з договорами з якими такі контрагенти Покупця (виконавці, підрядники) виконують роботи із матеріалу Покупця (як замовника за його договорами з виконавцями / підрядниками), є відомість на відпуск нафтопродуктів.

Щодо виконання умов договору ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» листом від 14.02.2017 року повідомив позивача, що відповідно до умов договорів заправка паливом техніки та механізмів контрагентів/підрядниками ТОВзІІ «ТІС», при виконанні ними земельних робіт (виймання ґрунту та звезення до місця відвалів) здійснювалось безпосередньо на місці проведення зазначених земельних робіт, шляхом відпуску палива через паливо-роздавальну колонку, і проведення розрахункової операції через РРО.

Підтвердженням здійснення заправки техніки підрядників є відомості на відпуск нафтопродуктів, що оформлювались за підписами водіїв техніки підрядника та за участі представника ТОВзІІ «ТІС» та передавалися в бухгалтерію ТОВзІІ «ТІС».

Зокрема, ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» за заявками ТОВзІІ «ТІС» здійснювала заправку техніки наступних підрядників ТОВзІІ «ТІС»: ПП «МОСТ», ТОВ «ПАНСТРОЙ», ПП «НВЦРТ», ТОВ «СПЕЦБУДТЕХНІКА В», ТОВ «Теплобудсервіс», ТОВ «Дніпргідроспецбуд», ПП«ВКФ Уніпром», ТОВ «Промбудмеханізація», ТОВ «ЛІСПРОМ», ТОВ «АЛАН-ЛТД», ТОВ «БК Бастіон», ТОВ «Атомбудгруп», ТОВ «Сармат», ТОВ «Дорсервіс», ТОВ «АвалонБудінвест», ПМК-121.

Також у вказаному листі ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» повідомляло позивача, що при здійсненні податкових перевірок нашого підприємства з боку Комінтернівської ОДНІ будь-яких сумнівів у реальності та вірності здійснених операцій (в тому числі щодо правильності оформлення податкових накладних) у податкового органу не виникало, та в актах податкової перевірки не відображалось (т.237 а.с.44-48).

Для здійснення умов договору щодо заправки техніки на території ТОВзІІ «ТІС» та передачі звітних документів відповідно до службових записок ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» щодо оформлення пропусків співробітникам ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» та пропуску автомобілів ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», якими здійснювалась поставка пального на територію ТОВзІІ «ТІС» - ці пропуска були оформлені, що також підтверджує фактичне здійснення операцій саме ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» по поставці (реалізації, передачі) нафтопродуктів позивачу для здійснення господарської діяльності як його транспортом так і транспортом контрагентів на виконання умов договорів підряду (т.221 а.с.130-141).

Фактичне використання придбаних ПММ в об'ємах зазначених в бухгалтерському та податковому обліку ТОВзІІ «ТІС» підтверджується наданими до суду первинними документами щодо здійснення господарської діяльності за участю транспорту підприємства, які не досліджувались перевіряючими, оскільки в акті перевірки протиправно зазначено про їх відсутність з посиланням на запит від 25.01.2017 року та відповідь від 27.01.2017 року.

Такими документами є відомості на відпуск нафтопродуктів ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» (в яких зазначено коли, який транспорт, яким паливом, у який кількості заправлений), видаткові накладні, талони-замовлення, накладні на переміщення, звіти по витратам ПММ (акти списання), звіти по обліку роботи кожної одиниці транспорту ТОВзІІ «ТІС», у тому числі вахтові журнали плавкрану, відомості про час фактичної роботи тепловозів, акти виконаних робіт транспортом позивача, у тому числі плавкраном, тепловозами, вахтові журнали дизельного судна «НПК Спецбуд», шляхові листи, товарно-транспортні накладні (томи справи №№4-28, 30-41,43-53,55-60, 64-78, 81-88,91 (а.с.2-103), 96-99, 110-116, 127-130, 134, 140-148, 156-202, 205-211,218,219,223,224,225 (а.с.55-128), 226,227,228,230,231).

Крім витрат на заправляння власного транспорту, який використовується в господарський діяльності, позивач у якості витрат на ПММ зазначив витрати на заправляння транспорту контрагентів ПП «МОСТ», ТОВ «ПАНСТРОЙ», ПП «НВЦРТ», ТОВ «СПЕЦБУДТЕХНИКА В», ТОВ «Теплобудсервіс», ТОВ «Дніпргідроспецбуд», ПП«ВКФ Уніпром», ТОВ «Промбудмеханізація», ТОВ «ЛІСПРОМ», ТОВ «АЛАН-ЛТД», ТОВ «БК Бастіон», ТОВ «АТОМБУДГРУП», ТОВ «Сармат», ТОВ «Дорсервіс», ТОВ «АвалонБудінвест», ПМК-121, згідно з укладеними з ними договорами.

Зокрема, 02.06.2015 року укладений договір підряду з ТОВ «ЛІСПРОМ» на виконання власними силами земельних робіт у відповідності до робочої документації (об'єм 150тис куб м). Заказник забезпечує підрядника дизельним паливом безпосередньо на ділянці виконання робіт з рахунку з урахуванням додаткової угоди 0,42л дизельного палива на 1 куб м ґрунту вилученого та перевезеного до місця відвалу. Сумарний об'єм заправки техніки не може перевищувати 63000л. (т.239 а.с.247-252, т.63 а.с.1-11)

16.07.2015 року укладений договір з ТОВ «ЛІСПРОМ» по наданню послуг по плануванню ґрунту, глини та інших інертних матеріалів на об'єкте заказника з використанням власною або долученою спецтехнікою -Бульдозер ЧТЗ Б-10М. Заказник зобов'язався забезпечити заправку спецтехніки за рахунок заказника по нормі 17л на 1 машино-год (т.89 а.с.111-113). 31.07.2015 року складений акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) щодо прийняття послуг спецтехніки Бульдозера ЧТЗ Б-10М (183,5год). Складений рапорт по виконанню робіт спецтехніки, у якому зазначено відпрацьований час, витрати пального (згідно норми -3119,5л, згідно факту 2191,92л.) (т.89 а.с.114-115).

31.07.2015 року складений акт №2147 про списання матеріалів згідно якого списано 2191,92л дизельного палива по організації ТОВ «ЛІСПРОМ», Бульдозера ЧТЗ Б-10М на суму 32799,50грн., підстава списання дог від 16.07.2015 року, акт від 31.07.2017 року, відпрацьовано 183,3м/год, норма розходу 17,00 л/маш. (т.232 а.с. 166).

02.07.2015 року укладений договір №20715 з ТОВ «СПЕЦБУДТЕХНИКА В» на надання послуг по ущільненню ґрунту, глини та інших інертних матеріалів на об'єкте заказника з використанням власною або долученою спецтехнікою - каток НАММ 3520. Заказник забезпечує підрядника дизельним паливом безпосередньо на ділянці виконання робіт з рахунку 14л дизельного палива на 1м/год. (т.89 а.с.94-95). Про виконання умов договору складені акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) щодо прийняття послуг спецтехніки каток НАММ 3520, складені рапорти по виконанню робіт спецтехніки, у яких зазначено якому зазначено відпрацьований час, витрати пального (т.89 а.с.96-110), на підставі яких складені акти списання палива.

Згідно з договорами з ПП «МОСТ» від 02.06.2015 року,30.07.2015 року,10.10.2015 року, з ПП «НВЦРТ» від 04.06.2015 року на навантаження та транспортування сипучих будівельних матеріалів, с ТОВ «АЛАН-ЛТД» по наданню транспортних засобів для роботи на відвалі, та з іншими зазначеними контрагентами - ТОВ «АТОМБУДГРУП», ТОВ «ПАНСТРОЙ», ТОВ «Теплобудсервіс», ТОВ «Дніпргідроспецбуд», ПП«ВКФ Уніпром», ТОВ «Промбудмеханізація», ТОВ «БК Бастіон», ТОВ «САРМАТ», ТОВ «Дорсервіс», ТОВ «АвалонБудінвест», ПМК-121 на виконання земельних робіт, ТОВзІІ «ТІС» як заказник зобов'язувалось забезпечити транспорт підрядників дизельним паливом.

На виконання вказаних договорів складались первинні документи: акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти прийняття виконаних робіт, відомості по фактичних витратах ресурсів (дизельного палива) заказника, талони замовника на паливо для конкретного транспорту, накладними на переміщення дизельного палива, оформленими на контрагентів, відомості на відпуск дизельного палива по накладним на переміщення, в яких зазначені марка транспорту, номер, водій, кількість відпущеного пального, акти на списання дизельного палива (т.42, т.63, т.89, т.90, т.229 а.с.169-195, т.232, т.239 а.с.153-336, т.240).

У зв'язку з надання послуг по виконанню земельних робіт контрагенти звертались з листами до позивача щодо видачи перепусток працівникам своїх підприємств (т.220 а.с.39-316, т. 221 а.с.1-129, 142-260, т.222 а.с.1-30)

При цьому суд враховує, що на запит позивача щодо виконання робіт ПП «НВЦРТ» листом від 15.02.2017 року повідомило позивача, що орендована ними техніка надавалась їх власниками з обслуговуючим персоналом (водії, техніки) (надані копії договорів ПП «НВЦРТ» зі своїми контрагентами, акти виконаних робіт - т.238 а.с.246-278).

Також ТОВ «ПАНСТРОЙ» листом від 13.02.2017 року повідомило позивача, що підприємство працює з 2014 року та виконує свої зобов'язання по договорам. Щодо виконання договорів з ТОВзІІ «ТІС» роботи виконувались як власними силами, так і з залученням підрядних організацій. Надані копії договорів на послуги техніки, довідки про відсутність податкової заборгованості (т.237 а.с.136-166).

В Акті перевірки не заперечується, та вважається встановленим, що основним постачальником палива позивачу є ТОВ «ЛАІКА ОЙЛ», з яким укладено договір на постачання палива. На думку перевіряючого надані до перевірки ТТН не відповідають формі ТТН-1, а саме надані до перевірки не є бланком суворої звітності, в графі «Водій» зазначені ПІБ та відсутні дані посвідчення водія, в графі «Найменування товару» визначено загальну назву товару, наприклад «Дизельне паливо» (т.132 а.с.143).

Суд не приймає до уваги вказані твердження позивача, як такі, що не гуртуються на законодавстві. Позивач правомірно зазначив з посиланням на постанову КМУ від 12.05.2012р. №456 та лист ДПС України від 04.09.2012року №2472/0/71-12/15-5217, що вказані ТТН не є бланками суворої звітності, форма ТТН не вимагає зазначити в ній дані посвідчення водія, а лише його ПІБ, а також, що назва «Дизельне паливо» зазначено вірно, оскільки воно, у відмінності від бензину, не має видів. Також позивач правомірно зазначив, що перевірки відображення операції у бухгалтерському та податковому обліку перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. Реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання.

Реальність здійснення господарських операцій по отриманню ПММ від ТОВ «ЛАІКА ОЙЛ» є долучені до матеріалів справи копії ТТН, а також копії журналів обліку видачі ТТН, які отримані позивачем від контрагента для надання до суду, в яких відображено: номер ТТН, дата видачі, вантажоодержувач, пункт розвантаження, автомобіль (марка та реєстраційний номер), маса вантажу, ШБ водія та його підпис (томи справи №№244-259,262,263 а.с.1-66).

Крім того, за листами ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» оформлювались пропуска на співробітників ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ» для пропуску їх та пропуску автомобілів ТОВ «ЛАІКА-ОЙЛ», якими здійснювалась поставка пального на територію ТОВзІІ «ТІС» (т.221 а.с.130-141).

Встановлені судом вищезазначені обставини свідчать про неспроможність твердження контролюючого органу в Акті перевірки та у відповіді позивачу на його на заперечення на Акт перевірки, що неможливо по первинним документам встановити: - перелік транспортних засобів (кількість, найменування, державні номери, право власності - перебування на балансі підприємства або Орендаря, Суборендаря)); - їх потреби в кількості ПММ в машино/годин, згідно технічних паспортів; - підтвердити перебування на будівельному майданчику (на об'єкті надання послуг розробки ґрунту), що унеможливлює встановлення зв'язку правомірності витрат ПММ з будівельною технікою, використаною підрядними організаціями та власною технікою використаною для розробки ґрунту, та інших роботах.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що його договори з підрядчиками на виконання підрядних земельних робіт відповідають вимогам ст.ст.840,841 ЦКУ, у тому числи в частині можливості надання підряднику замовником матеріалів для виконання робіт, встановлення норм витрат матеріалу та зобов'язання підрядника надавати звіт про використання матеріалу. Вказані договори є чинними, виконані сторонами.

Щодо установлених стандартів норм витрат палива при проведенні саме підрядних робіт (в залежності від ряду факторів таких як склад ґрунту, що виймається, відстані перевезення та інше), то такі державні стандарти встановлені лише для визначення вартості експлуатації будівельних машин і механізмів, які застосовуються на будівництві об'єктів, що споруджуються за рахунок бюджетних коштів, коштів державних і комунальних підприємств, установ та організацій (ДСТУ Б Д.2.7-1:2012 «Ресурсні кошторисні норми експлуатації будівельних машин та механізмів»).

Відповідач не спростував твердження позивача, що навіть використання вказаних стандартів щодо робіт, які проводились на їх об'єктах свідчить встановлені норми та витрати пального в межах встановлених середньогалузевих норм. Також як в Акті перевірки, так і в судовому засіданні представники відповідача на навели доказів невідповідності, розміру цієї невідповідності, а саме завищення витрат на паливо позивачем за договорами підряду, при цьому вони не заперечували, що вказані роботи були виконані.

Крім того, наказом Укрзалізниці від 09.06.2004 року затверджена Методика розрахунку витрат дизельного палива і електроенергії на тягу поїздів(т.240а.с.344-372).

Суд дійшов до висновку, що позивачем не порушено вимог ст.ст.134,138,139,140 ПКУ, податкова звітність відповідає бухгалтерському обліку, в якому операції з ППМ відображені у відповідності з П(С)БО 16 «Витрати».

В акті перевірки щодо завищення ТОВзІІ«ТІС» витрат за перевіряємий період зазначено завищення витрат по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «Альба Тех», ТОВ «СМП-17», ТОВ «ТК Донспецсервіс», ТОВ «АЛИФАНТ ГРУП», ПП «ПБФ ДІЛОВИЙ АЛЬЯНС», ТОВ «ОНІКС ЛТД», ТОВ «ІВАС ГРУП», ТОВ «ПАНСТРОЙ», ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС», ПП «АВТОМАРКЕТ-ТМ», ТОВ «ЕКОСЕРВІС», ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ» (т.132 а.с.97-127);

По вказаним господарським операціям з вказаними контрагентами в Акті перевірки також зазначено про завищення податкового кредиту по ПДВ.

В акті перевірки про завищення податкового кредиту по ПДВ також зазначено по господарським операціям з контрагентами ТОВ «КАМБІО-СТРОЙСЕРВІС», ТОВ «М.В.КАРГО», ТОВ «СПЕЦБУДТЕХНИКА В», ПРАТ «КЕЗ «ТРАНССИГНАЛ», ТОВ «КОМПАНІЯ ЛЕГИОЕ-ЕНЕРГО», ТОВ «Донспецсервіс», ТОВ «НІК ЕНЕРГО» (т.132 а.с.177-178)

По всім вищевказаним контрагентам згідно з Актом перевірки контролюючим органом досліджені договори та первинні документи, які також надані позивачем до суду, а також відображення господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку Проте на думку перевіряючих надані документи були недостатніми для встановлення факту здійснення господарських операцій в силу їх «дефектності».

Виходячи зі змісту Акту перевірки, суд встановив, що такі висновки перевіряючих відносно позивача фактично гуртуються в основному на тому, що в розпорядженні контролюючого органу знаходилась податкова інформація відносно вищезазначених суб'єктів господарювання щодо їх контрагентів по ланцюгу господарських відносин, які або не знаходились за місцем юридичної адреси, або відносно яких встановлено ознаки ризикового ведення господарської діяльності.

Посилання на таку податкову інформацію міститься відносно контрагентів позивача:

- ТОВ «Альба Тех» на лист Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 11.07.2016р. №4275/7/15-17-14-01-37 та довідка від 11.07.2016р. №223/15-17-14-01-24/36970257 щодо наявної інформації відносно ТОВ «Антей Грин», податкову інформацію ДШ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС в Київській області від 07.05.2015р. №258/10-13-22-05/39301269 відносно TOB «Вайт Роял» (т.132 а.с.103,203,211);

- ТОВ «СМП-17» на податкову інформацію від Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 07.07.2016р. №1882/20-30-14-02-18 та від ДГД у Дзержинському районі м. Харкова від 11.08.2015р. №123/20-30-22-01 -14/38880553 щодо нереальності угод ТОВ «СМП-17» у лютому 2014 року (т.132 а.с.118,192);

- ТОВ «ТК Донспецсервіс» на лист Артемівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Донецькій області від 17.03.2015р. №3736/7/05-02-22-02 та довідку від 20.02.2015р. №12/22/29118792 щодо нереальності здійснення господарських операцій (т.133 а.с.8);

- ТОВ «Донспецсервіс» на податкову інформацію від Слов'янської ОДГП ГУ Міндоходів у Донецькій області від 31.12.2014р. №65/05-22-22-02/35035388 про неможливість проведення зустрічної звірки, не знаходження підприємства за податкової адресою, про не надання первинних документів (т.133 а.с.1)

- ТОВ «ІВАС ГРУП» на податкову інформацію Криворізької Центральної ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровської області від 30.12.2015 року №17808/7/04-81-15-01 про те, що результатами опрацювання податкової інформації встановлено ознаки нереальності угод у зв'язку з не підтвердженням фактом реального походження товарів/послуг у попередніх ланках ланцюга його продажу(т.132 а.с.107,185);

- ТОВ «ПАНСТРОЙ» на податкову інформацію від ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2016р. № 13363/15-53-14-03/21 відносно постачальника TOB «ПАНСТРОЙ» - TOB Горсан» (т.132 а.с.109,187);

- ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС» на податкову інформацію Броварськї ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 03.08.2015 року №2433/7/10-06-22-01 щодо перевірки ТОВ «СЕРПАНТИН-ПЛЮС», на податкову інформацію Криворізької центральної ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровської області з питань господарських операцій ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС» з іншими контрагентами, на акт Криворізької центральної ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровської області від 03.09.2015 року №999/22-02/34062342 щодо перевірки ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС» по взаємовідносинам з іншими контрагентами (т.133 а.с.32-61);

- ПП «АВТОМАРКЕТ-ТМ» на податкову інформацію від ДТП у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 22.08.2016р. №82/22-208/31851657 про встановлення за результатами аналізу за червень 2015 року ознак ризикового ведення господарської діяльності (т.132 а.с.113, т.133 а.с.9);

- ТОВ «ЕКОСЕРВІС» на податкову інформацію від ДТП у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області (супроводжувальний лист від 20.04.2016р. №7725/14-01) про встановлення ознак нереальності операцій за березень 2016 року(т.132 а.с.115,224);

- ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ» на податкову інформацію від ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області (без зазначення дати на номеру реєстрації) про не встановлення факту передачі товарів та послуг від ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ» з посиланням на те, що податкова інформація складена з причин неможливості проведення контрольних заходів у зв'язку з втратою документів, що підтверджується повідомленням ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ» від 16.02.2016 року (т.132 а.с.117,235);

- ПП «ПБФ ДІЛОВИЙ АЛЬЯНС» на акт Криворізької північної МДПІ Дніпропетровської області від 07.08.2014р. №125/04-83-22-01/33760038 щодо перевірки взаємовідносини ПП «Промислово-будівельна фірма - діловий Альянс» з TOB «Вторметалінвест» за травень 2014 року (т.132 а.с.124,229);

- ТОВ «ОНІКС ЛТД» на інформацію від ДШ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м.Києві (без зазначення номеру та дати) про неможливість проведення зустрічної зірки по взаємовідносинам з ТОВ «МАТАДОР ТРЕЙДІНГ» за травень-червень 2014 року (т.133 а.с.21;

- ТОВ «АЛИФАНТ ГРУП» на податкову інформацію від 26.02.2015 року №865/7/20-33-22-03 Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області про вчинення господарських з контрагентами без наміру створення правових наслідків (т.132 а.с.126, т.133 а.с.12)

- ТОВ «М.В.КАРГО» на податкову інформацію від 06.10.26.02.2015 року №865/7/20-33-22-03 про проведення господарських операцій з ознаками нереальності (т.132 а.с.222);

- ПРАТ «КЕЗ «ТРАНССИГНАЛ» на податкову інформацію від 17.08.2016 року №4063/7/26-59-12-01-21 ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві за березень 2015 року, складеної на підставі інформаційних баз контролюючого органу (т.132 а.с.241);

- ТОВ «КОМПАНІЯ ЛЕГИОЕ-ЕНЕРГО» на податкову інформацію Слов'янської ОДПІ ГУ ДФС у Донецький області (т.132 а.с.243)

- ТОВ «НІК ЕНЕРГО» на податкову інформацію від 18.11.2015 року №1435/7/08/27-22-0311 щодо контрагентів ТОВ «НІК ЕНЕРГО» по ланцюгу господарських операцій (т.133 а.с.17).

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про неправомірність посилання контролюючого органу в Акті перевірки відносно нього на вищезазначену податкову інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1,4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.3 ст.86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Мінфіну від 20.08.2015 року №727 (далі Порядок №727), факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів

Відповідно до п.4 розділу ІІІ Порядку описова частина акту перевірки у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення повинна містити чітко викладений зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, та зазначення первинних документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

В акті перевірки зазначено про дослідження договорів позивача з контрагентами, податкових та видаткових накладних, платіжних доручень та інших первинних документів, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, проте зазначаючи про факт податкового порушення законодавства саме позивачем, контролюючий орган посилається на вищевказану податкову інформацію, що не відповідає вимогам Порядку №727.

Висновки контролюючого органу фактично ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки в податкових інформаціях, на які посилаються перевіряючи не наведено жодного порушення податкового законодавства як зі сторони ТОВзІІ «ТІС, так і встановленого у визначеному законом порядку фактів порушення податкового законодавства зі сторони вказаних контрагентів позивач. Податкова інформація містить такі поняття як «ознаки нереальності угод», «ознаки ризикового ведення господарської діяльності», що не може вважатися належними доказами порушення податкового законодавства. Твердження в таких податкових інформаціях про вчинення господарських операцій без наміру створення правових наслідків є нікчемним без встановлення вказаних обставин судом.

При цьому суд враховує, що зазначені позивачем обставини щодо його контрагента ПП «ПБФ ДІЛОВИЙ АЛЬЯНС» та посилання акт Криворізької північної МДПІ Дніпропетровської області від 07.08.2014р. №125/04-83-22-01/33760038 щодо перевірки взаємовідносини ПП «Промислово-будівельна фірма - діловий Альянс» з TOB «Вторметалінвест» за травень 2014 року, а саме наявність постанови Дніпропетроського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 року у справі №804/18012/14, що набрала законної сили було визнано протиправними дії Криворізької північної ОДПІ щодо зміни показників ПП «Промислово-будівельна фірма - діловий Альянс» в електронній базі даних «Податковій блок» на підставі акту від 07.08.2014р. №125/04-83-22-01/33760038.

Дослідивши Акт перевірки відносно позивача щодо посилання на вищезазначену податкову інформацію, зміст якої наведений в Акті перевірки, суд дійшов до не обґрунтованості її врахування перевіряючими для висновків про порушення податкового законодавства позивачем також виходячи з наступного.

Перелік матеріалів, які є підставами для висновків під час проведення перевірок, встановлений ст.83 ПКУ, в якому зазначена - податкова інформація.

Статтею 71 ПКУ встановлено, що інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Збір податкової інформації та порядок її отримання контролюючим органом регламентований ст.ст.72,73 ПКУ. Пунктом 72.1 ст.72 визначений перелік джерел інформації, яка використовується для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу. Згідно з п.71.1.6 ст.72 ПКУ для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.

Статтею 74 ПКУ визначено, що податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів. Перелік інформаційних баз, а також форми і методи опрацювання інформації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючи органи функцій та завдань.

Таким чином, умовами використання податкової інформації під час перевірок повинно бути те, що вона зібрана відповідно до положень ПКУ та зберігається та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів.

Суд вважає, що вищезазначені листи - податкова інформація щодо контрагентів позивача виходить за поняття отриманої та опрацьованої інформації, оскільки вказані листи окрім наявної, опрацьованої та систематизованої інформації відносно суб'єкта господарювання, яка наявна в інформаційних базах податкового органу, містять висновки посадової особи, яка складала вказані листи, про безтоварність, нереальність господарських операцій суб'єкта господарювання відносно якого складався лист - інформація, про порушення ним податкового законодавства. При цьому згідно з Актом перевірки відносно ТОВзІІ «ТІС» в листах - податковій інформації відносно деяких контрагентів позивача зазначено, що вони не знаходяться за податковою адресою, не надали документи на запити податкового органу, тобто вказані висновки в листах про безтоварність господарських операцій та порушення податкового законодавства контрагентами позивача зроблені без дослідження первинної документації цих контрагентів, що не відповідає вимогам Податкового кодексу України, Порядку №727, оскільки висновки щодо порушення податкового законодавства суб'єктом господарювання можуть міститься лише в актах перевірки такого суб'єкта, яка здійснюється на підставі, встановленої законом, та обов'язково на підставі первинної документації суб'єкта господарювання.

Саме для виключення безпідставного використання податкової інформації у висновках відного суб'єкта господарювання, якій перевіряється в ПКУ були внесені зміни Законом від 17.07.2015 року та п.86.7 ст.86 ПКУ був доповнений абз., згідно з яким контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до ст.60 цього Кодексу.

Вказані зміни в ПКУ є логічно - послідовними з точки зору того, що лише у встановленому законом порядку обставини можуть бути взяті до уваги та на них можна посилатися як на належні докази контролюючому органу при викладенні висновків акту перевірки відносно суб'єкта господарювання.

Дослідивши надані до позову первинні документи по взаємовідносинам позивача із зазначеними контрагентами суд вважає, що вони підтверджують здійснення господарських операції, які відображені в бухгалтерській та податковій звітності позивача, та спростовують висновки Акту перевірки про наявність порушень податкового законодавства щодо завищення витрат та податкового кредиту.

Наявність договорів з контрагентами та первинної документації щодо їх виконання не заперечується в Акті перевірки, але окрім вищезазначеної податкової інформації, яка була застосована контролюючим органом для висновків Акту перевірки щодо взаємовідносин з контрагентами, в Акті перевірки було зазначено, зокрема по контрагенту ТОВ «Альба Тех», що в актів здачі - приймання виконаних робіт відсутні порядкові номери, відсутнє місце надання послуг (у розумінні ст. 186 ПКУ), складові ремонтних робіт, калькуляція, перелік механізмів (деталей, вузлів) по яким проведено технічне обслуговування, відсутній перелік запасних частин, використаних при проведенні ремонту», у зв'язку з чим робиться висновок про неможливість підтвердити загальну вартість робіт, до складу якої входить вартість запасних частин (деталей, механізмів).

Проте такі зауваження контролюючого органу не можуть бути прийняти до уваги, оскільки обов'язкові реквізити первинного документу встановлені ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Щодо зазначення в первинному докуме5нті змісту та обсягу господарської операції, то суд вважає обґрунтованою позицію позивача, що зазначення цієї операції як TO-1, TO-2, ТО-3, ТО-4 та TO-5 є достатнім з урахуванням того, що Правилами технічного обслуговування тепловозів та технічних ремонтів марок «ТЗМ» та «ЧМЗ»» визначається періодичність та обсяг необхідних технічних оглядів як TO-1, TO-2, ТО-3, ТО-4 та TO-5. При цьому, вид технічного огляду, що здійснюється за договором підряду з TOB «Альба-Tex» визначається в самому договорі. Виконані роботи з технічного обслуговування та ремонту також підтверджуються й щомісячними звітами про виконані роботи з визначенням змісту та обсягу наданих послуг. Крім того, факт знаходження працівників TOB «Альба-Тех» на території ТОВзІІ «ТІС» та виконання ними умов договорів підтверджується й оформлюваними перепустками та наданими нам заявками на оформлення перепусток, що підтверджують факт їх знаходження на території нашого підприємства, а також підтверджується журнали інструктажу з питань охорони праці, в яких відображені відомості про працівника TOB «Альба-Тех» та особистий підпис про проведення його інструктажу з питань охорони праці, журналами тепловозів щодо їх технічного огляду та іншими первинними документами (томи справи №№ 80, 91 а.с.104-228, 92-95, 203-204, №220 а.с.12-38, №222 а.с.283-285, №238 а.с.196-245, №239 а.с.1-139).

По господарським взаємовідносинам з TOB «СМП-17», окрім посилання на податкову інформацію про ознаки нереальності угод, в Акті перевірки зазначено, що податковим аналізом «АС Податковий блок та АС Архів електронної звітності» не встановлено виробничих, складських або орендованих приміщень у TOB «СМП-17» за певною м. Харків, вул. Плиткова,12.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що належним доказом про наявність нерухомості може бути лише дані Реєстру прав власності на нерухоме майно та речових прав на нього, але можливе і оформлення договору оренди майна строком до 3-х років, у зв'язку з чим такі права оренди не підлягають реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та речових прав на нього. Не зважаючи на те, що надання належних доказів в обґрунтування своїх висновків повинен надавати суб'єкт владних повноважень, позивач отримав інформацію від TOB «СМП-17», яким надано договір оренди №30 від 01.10.2012р., відповідно до якого TOB «СМП-17» орендує земельну ділянку за адресою: м.Харків, вул.Плиткова, 12, договір транспортно-експедиторського обслуговування №03-01/5 від 03.01.2014р. з TOB «ВП «Інсайт» (том №237 а.с.59-71).

Товар (костиль колійний, рейки металеві, болти) був поставлений згідно з договором, оприбуткований та використаний у діяльності підприємства, що підтверджується ТТН, залізничною накладною, видатковими накладними, бухгалтерськими документами, наявність яких не заперечується в Акті перевірки.

При цьому у залізничній накладній від 18.02.2014 року за №3217564, яка була оформлена у відповідності до Правил оформлення перевізних документів затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. №644, також зазначено, що до перевезення було надано вантаж: рейси металеві старі Р-65 б/у, масою 88000 кг., що в повній мірі відповідає предмету договору №29-01/1 від 29.01.2014 року, та підтверджує реальність настання правових наслідків за договором №29-01/1 від 29.01.2014 року. Контрактодержателем (продавцем) в графі 15 залізничної накладної від 18.02.2014 року за №3217564 було зазначено TOB «СМП-17» а вантажоодержувачем TOB «TIC».

Відповідно до договору на транспортно-експедиційного обслуговування від 03.01.2014р. №03-01/5, укладеного між TOB «СМП-17» та TOB «Виробниче підприємство Інсайт», останній взяв на себе зобов'язання здійснити від свого імені відправку вантажу (матеріалів верхньої будови колії, в тому числі зазначеного в видатковій накладній від 17.02.2014 року №25 на адресу TOB «TIC») залізничним транспортом (томи №79 а.с.272-287, №126)

Щодо господарських взаємовідносин позивача з TOB «ІВАС ГРУП» в Акті перевірки не заперечується про надання ліцензії серія АЕ №181293, виданої Інспекцією ДАБ у Донецькій області від 09.10.2012 року терміном дії до 09.10.2017 рік, договорів на виконання робіт від 19.10.2015 р. №14/10-05, від 19.08.2015 р. №08/08-15, від 22.06.2015р. №03/06-15 та вся первинна документація щодо виконання умов договорів, але при цьому перевіряючи зазначають, що для виконання робіт за даними актів КБ-2в необхідно було кожного місяця по 10 осіб, вважаючи неможливість виконати вказані роботи, хоча не заперечується наявність 29 осіб у TOB «ІВАС ГРУП».

Суд вважає, вказані твердження перевіряючих припущеннями, які не можуть свідчити про неможливість виконання робіт працівниками TOB «ІВАС ГРУП». При наявності всіх інших документів. Факт знаходження працівників TOB «ІВАС ГРУП» також підтверджується й оформлюваними перепустками та наданими заявками на оформлення перепусток, що підтверджують факт їх знаходження на території підприємства, а також підтверджується журналами інструктажу з питань охорони праці, в яких відображені відомості про працівника TOB «ІВАС ГРУП» та особистий підпис про проведення його інструктажу з питань охорони праці.

Крім того, відповідно до довідки, наданої TOB «ІВАС ГРУП» від 10.02.2017 року №31/02 при розрахунку вартості робіт в кошторисній документації були виконанні із застосуванням ДСТУ Б.Д. 1.1-1-2013, ДСТУ Б.Д.2.2-2012, ДСТУ Б.Д.2.4-2012, ДСТУ Б.Д.2.7-1-2012, в яких при складанні розрахунків прийнято до середнього показника на трудові ресурси з розрядом робітників, які не перевищують 3-ій та відповідної продуктивності праці, тому середня кошторисна трудомісткість склала вказаний в договорі ціни показник, а фактично у висококваліфікованих робітників підбриємся TOB «ІВАС ГРУП», які виконували роботи продуктивність праці на декілька порядків перевищує норми ДСТУ, також для виконання робіт нами було застосовані більші трудові ресурси ніж вказані підприємством в формі 1-ДФ згідно договорів субпідряду. Між тим, перевіряючими не встановлювалось залучення TOB «ІВАС ГРУП» третіх осіб до виконання робіт на замовлення TOB «TIC» (т.237 а.с.175-220).

Позивач у позові зазначив, що в Акті перевірки невірно вказано, що за видатковими накладними неможливо ідентифікувати особі, що отримувала товар від TOB «ІВАС ГРУП», оскільки за договорами поставки TOB «ІВАС ГРУП» виступало постачальником, а не покупцем, а відтак не приймало товар, а передавала його. Більше того, такі видаткові накладні містять визначення представника TOB «ІВАС ГРУП», що передавала товар.

Позивачем надані всі первинні документи, які підтверджують здійснення господарських операцій, відображення їх в бухгалтерському обліку підприємства (томи №61, №62 а.с.146-276, №122, №222 а.с.153-185, 286-293,№232 а.с.2-38).

Крім того, відповідно до Довідки від 14.11.2016р. №26901/10/04-83-17 виданої ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області TOB «ІВАС ГРУП» не має заборгованості по оплаті податків та зборів станом на 14.11.2016 рік (т.237 а.с.177). Суд вважає, що у позивача відсутні порушення податкового законодавства по взаємовідношенням з TOB «ІВАС ГРУП»

Відносно господарських операцій з TOB «ПАНСТРОЙ» в Акті окрім посилання на податкову інформацію від ДНІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2016р. №13363/15-53-14-03/21, перевіряючи зазначають про відсутність будівельної техніки на балансі підприємства та переліку працівників, які проходили на територію ТОВзІІ «ТІС».

Представник відповідача у судовому засіданні не спростовувала доводів позивача, викладених в позові, та наданих ним доказів: - про наявність у TOB «ПАНСТРОЙ» техніки для проведення будівельних робіт, що підтверджується наданим TOB «ПАНСТРОЙ» договором оренди будівельних механізмів від 25.09.2014р. №10/2014-ОР, укладеного TOB «ПАНСТРОЙ з ФОП ОСОБА_12, в тому числі, автокрану, самоскидів, фронтального навантажувача, монтажного крану, компресора та інших будівельних механізмів, що зазначені в п.1.1. вказаного договору оренди від 25.09.2014р. №10/2014-ОР; - копій перепусток, заявок на оформлення перепусток, журналу інструктажу з питань охорони праці, в яких відображені відомості про працівника TOB «ПАНСТРОЙ» та особистий підпис про проведення його інструктажу з питань охорони праці.

Таким чином, у позивача наявні всі документи які підтверджують здійснення господарських операцій з TOB «ПАНСТРОЙ» (томи №42, №221 а.с.20-113,№237 а.с.136-165).

По взаємовідносинам з іншими контрагентами в Акті перевірки не заперечується наявність первинної документації, яка була надана позивачем під час перевірки та досліджена перевіряючими, які с посиланням на вищезазначену податкову інформацію вважали вказані документи такими, що мають «дефектність» та не підтверджують господарських операцій.

Судом досліджені надані позивачем вказані договори та первинні документи, складені у результаті виконання сторонами умов договорів, відображення їх в бухгалтерському обліку, документи щодо використання в господарський діяльності, а також надану позивачу інформацію щодо виконання ними договорів: з ТОВ «Донспецсервіс» (т.79 а.с.124-147), ТОВ «ТК Донспецсервіс» (т.79 а.с.170-184, т.220 а.с.1-11, т.237 а.с. 58), ТОВ «АЛИФАНТ ГРУП» (т.79 а.с.256-259, т.123 а.с.188-189), ПП «ПБФ ДІЛОВИЙ АЛЬЯНС» (том79 а.с.3-123, том125), ТОВ «ОНІКС ЛТД» (т.79 а.с.260-271, т.123 а.с.192-195, т.237 а.с.111-120), ПП «ІНВЕСТДОРСЕРВІС» (томи № 54,№124, 3237 а.с.121-135), ПП «АВТОМАРКЕТ-ТМ» (т.79 а.с.148-150, т.123 а.с.190-191), ТОВ «ЕКОСЕРВІС» (т.229 а.с.1-168, т.237 а.с.167-170), ТОВ «ТЕХЕНЕРГОСИСТЕМИ» (т.79 а.с.216-245, т.123 а.с.2-11),ТОВ «КАМБІО-СТРОЙСЕРВІС» (т.62 а.с. 1-145, т.220 а.с. 31-152, т.237 а.с.75-110), ТОВ «М.В.КАРГО» (т.237 а.с.49-57), ТОВ «СПЕЦБУДТЕХНИКА В», ПРАТ «КЕЗ «ТРАНССИГНАЛ» (т.79 а.с.151-169), ТОВ «КОМПАНІЯ ЛЕГИОН-ЕНЕРГО» (т.79 а.с.185-215, т.123 а.с.12-187), ТОВ «НІК ЕНЕРГО» (т.79 а.с.246-255 т.123 а.с.196-197).

Укладені позивачем договори з зазначеними контрагентами відповідають вимогам ст.180 ГК України, виконані сторонами у повному обсязі.

Жодного належного та допустимого доказу того, що господарські операції по договорам з вищезазначеними контрагентами не були здійснені перевіряючим не зазначено в Акті перевірки. Не надано їх і у судовому засіданні представником ДПІ, як суб'єктом владних повноважень, якій відповідно до ст.71 КАС України повинен довести правомірність своїх рішень. Доводи позивача про відсутність порушень податкового законодавства та надані ним документи в обґрунтування своїх доводів представниками відповідача не спростовані в судовому засіданні.

Суд враховує, що статтею 18 Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідач, якій є суб'єктом владних повноважень не зазначив в запереченнях на позов, в судовому засіданні жодного доказу щодо недостовірності цих обставин, а також про обізнаність позивача про будь які недостовірні відомості відносно контрагента або його обізнаність щодо порушень податкового законодавства зі сторони контрагента та причетність до цих порушень позивача. Таких доказів не містить і Акт перевірки відносно позивача.

Всі договори з контрагентами відповідаю вимогам законодавства, є діючими, у встановленому законом порядку не визнані недійсними. В акті перевірки не наведено жодного факту, який би свідчив про те, що зміст правочинів між позивачем та контрагентами не відповідають дійсним намірам сторін і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання договорів.

Суд вважає, що саме позивач будь-яких порушень податкового законодавства, по господарським операціям щодо формування валових витрат та податкового кредиту не допустив, що підтверджується наявними у нього первинними документами та належним відображенням їх в бухгалтерському обліку.

Наявність цих документів та відображення їх в бухгалтерському обліку не заперечується в акті перевірки.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядком №727 встановлені вимоги до акту перевірки щодо відображення встановлених порушень, які не дотримано відповідачем при складанні Акту перевірки відносно позивача з огляду на те, що в основу висновків по взаємовідносинам з контрагентами висновки про завищення витрат та податкового кредиту з ПДВ гуртуються на податкової інформації відносно контрагентів, яку в силу абз.5 п.86.7 ст.86 ПКУ контролюючий орган не мав права покладати в основу своїх висновків, оскільки ним не зазначено доказів притягнення у встановленому порядку до податкової відповідальності контрагентів позивача за порушення, які відображені в податковій інформації.

Ст.61 Конституції України визначений принцип індивідуальної відповідальності за порушення.

Саме з цих підстав оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Порушення податкового законодавства контрагентом позивача та більш того його контрагентами по ланцюгу господарських операцій не може бути підставою для відповідальності позивача при відсутності належних доказів порушення законодавства саме ним.

Відповідно до ч. 1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

У постанові Верховного Суду України від 01.06.2010р. у справі №21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України зазначила, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. У постанові Верховного Суду України від 11.01.2011 року по справі ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської ОДП також зазначено, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Вимога закону щодо надмірної сплати ПДВ як необхідної умови повернення з бюджету сум цього податку його платником стосується саме цього платника і сплати ним податку у ціні придбання товарів (послуг) їх постачальникам

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив щодо зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ: Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Частиною 2 статті 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вказана особливість адміністративного судочинства відображена у практиці Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, не надали до суду належних доказів наявності порушень податкового законодавства позивачем щодо завищення ним витрат та податкового кредиту по господарським відносинам з контрагентами.

Суд вважає, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів обґрунтованості Акту перевірки і в частині наявності задвоєння податкового кредиту на суму 9757грн. та не надав доказів у спростування доводів позивача що фактичного задвоєння суми податкового кредиту не відбулось. Надані до суду документи по вказаним контрагентам підтверджують доводи позивача(т.243 а.с.206-224).

Підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень щодо збільшення позивачу грошових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ були зазначені в Акті перевірки висновки перевіряючих:

про завищення позивачем витрат у наслідок зайвого віднесення до витрат відсотків банку за користування банківським кредитом за період з 01.04.2013 по 31.12.2014 року на суму 880338,00грн.(т.132 а.с.39-50) та зайвого віднесення до витрат курсової різниці по основній сумі кредитів у загальній сумі 3517202,00грн.(т.132 а.с.50-54);

про заниження фінансового результату до оподаткування за 2015 рік та три квартали 2016 року внаслідок зайвого віднесення до витрат відсотків банку за користування банківськими кредитами за 2015 рік на суму 1237518грн.(т.132 а.с.63-81) та зайвого віднесення до витрат курсової різниці по основній сумі кредитів у загальній сумі 4338986грн.(т.132 а.с.81-85);

про не нарахування податкових зобов'язань з ПДВ у березні, липні, жовтні, листопаді, грудні 2013 року, січні, квітні, травні 2014 року - періодах передачі товарно-матеріальних цінностей ПАТ «Одеська залізниця» всього на суму 2259009грн. (т.132 а.с.150).

Формування позивачем вищевказаних витрат та податкового кредиту здійснювалось позивачем у зв'язку з інвестицій ТОВзІІ «ТІС» у розвиток об'єктів залізничного транспорту для збільшення пропускної здатності ТОВзІІ «ТІС».

Судом встановлено та не заперечується в Акті перевірки, що ДП «Одеська залізниця» та ТОВ зІІ «ТІС» уклали 14.11.2012 року договір про надання безповоротної фінансової допомоги при будівництві роз'їзду 12 км дільниці Чорноморська-Берегова з обладнанням з електричною централізацією стрілок та сигналів, електрифікацією колій та облаштування обладнанням, 24.06.2015 року договір про надання безповоротної фінансової допомоги при будівництві другої колії 12-18км дільниці Чорноморська-Берегова Одеської залізниці, додаткові угоди до вказаних договорів (т.29 а.с.41-58,175-201).

Згідно вказаних договорів ТОВзІІ «ТІС» з метою збільшення вантажообігу шляхом збільшення пропускної спроможності дільниці Чорноморська-Берегова взяло на себе зобов'язання надання безповоротної фінансової допомоги у обсязі та строки, визначені у додатках з передачею ДП «Одеська залізниця» проектно-кошторисної документації та безоплатної передачі у власність залізниці побудованих об'єктів. Створені у результаті будівництва об'єкти є власністю Залізниці.

У той же час згідно укладених договорів ДП «Одеська залізниця» надавала гарантії обсягів перевезень.

З метою виконання зобов'язань по вищезазначеним договорам ТОВзІІ «ТІС» 06.03.2013 року та 24.10.2013 року уклало кредитні договори (т.29 а.с.2-18,19-33).

За рахунок кредитних коштів ТОВзІІ «ТІС» виготовило проектну документацію, придбало обладнання, здійснювало будівництво об'єктів відповідно до умов договорів та згідно акті прийому-передачі безоплатно передало проектну документацію, обладнання, побудовані об'єкти ДП «Одеська залізниця».

При придбанні товарів та послуг ТОВзІІ «ТІС» згідно отриманих податкових накладний формувало податковій кредит. При передачі Державному підприємству «Одеська залізниця» безоплатно обладнання, побудованих об'єктів ТОВзІІ «ТІС» податкові зобов'язання не формувало, що на думку перевіряючих є порушенням податкового законодавства.

Крім того, при виконанні кредитних договорів від 06.03.2013 року та 24.10.2013 року позивач відносив до витрат відсотки банку за користування банківськими кредитами та витрат курсової різниці по основній сумі кредитів, що також на думку перевіряючих є порушенням податкового законодавства, що призвело до завищення витрат.

В обґрунтування своїх висновків перевіряючи зазначили, що створені на виконання умов договорів у результаті будівництва об'єкти (майно) стало власністю Залізниці; не передбачене безкоштовне надання комплексу залізничних послуг з метою компенсування витрат ТОВзІІ «ТІС» пов'язаних з безоплатною передачею ДП «Одеська залізниця» матеріалів і обладнання; безоплатної, погодженої з проектувальниками, передачі проектно-кошторисної документації; надання безповоротної фінансової допомоги у вигляді безготівкових грошових коштів.

На думку перевіряючих ТОВзІІ «ТІС» здійснювало фінансування ДП «Одеська залізниця» за рахунок кредитних коштів з метою створення кваліфікаційних активів. При цьому такі кваліфікаційні активи після введення в експлуатацію належать ДП «Одеська залізниця».

Проте суд вважає доводи перевіряючих, які підтримані представником відповідача у судовому засіданні, є неспроможними. Представник відповідача у судовому засіданні не надав жодного обґрунтованого заперечення в спростування тверджень позивача щодо наявності у нього економічної мети від такої безплатної передачі, а саме отримання доходу від своєї господарської діяльності за рахунок збільшення обсягу залізничних перевезень.

Позивач зазначив, що перед початком інвестицій у розвиток об'єктів залізничного транспорту пропускна здатність під'їзних колій TOBзІІ «TIC» та перевалочних комплексів (морських терміналів) була до всіх підприємств, розташованих в акваторії морського порту «Южний», лише 19 залізничних пар (одна пара приблизно 55 вагонів). При цьому, обсяги перевезень на адресу TOBзІІ «TIC» складали (були закріплені) в обсязі 1,5-3 залізничні пари. Це приблизно в річному вимірі кількості перевалюваних на морських транспорт вантажів складає близько 3 мільйонів тон.

ДП Одеська залізниця» повідомляла підприємство, що стримуючим фактором є недостатній розвиток станцій та наявність одноколійних перегонів (т.236 а.с.144-152).

Саме з метою збільшення такої пропускної здатності залізничної інфраструктури та з метою саме збільшення обсягів перевезень вантажів до/від TOBзІІ «TIC», кількості оброблюваних вантажів, а відтак й обсягів господарської діяльності й отримуваного в результаті її здійснення прибутку, TOBзІІ «TIC» на виконання вимог ч.7 ст. 10 та ч.2 і ч.4 ст.21 Закону України «Про залізничний транспорт», п.66 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. №457, інвестувало кошти (в тому числі й шляхом передачі залізниці ТМЦ саме для будівництва другого магістрального шляху (роз'їзду) у розвиток залізничної інфраструктури для чого і був отриманий кредит у банку, отже й сплати процентів за користування кредитними коштами, для придбання ТМЦ, що в послідуючому в наведених вище цілях були передані залізниці.

Необхідність у розвитку об'єктів інфраструктури залізничного транспорту задля збільшення власної пропускної здатності підприємства передбачена Законом України «Про залізничний транспорт», відповідно до ч.7 ст.10 якого будівництво і реконструкція залізничних станцій та інших об'єктів залізничного транспорту, пов'язаних з будівництвом або реконструкцією промислових підприємств, здійснюються за рахунок коштів підприємств.

Згідно з п.66 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. №457, колійний розвиток станції, який пов'язаний із збільшенням обсягів перевезень на залізничній під'їзній колії підприємства, здійснюється з матеріалів та за рахунок коштів цього підприємства.

TOBзІІ «TIC», як підприємство, що збільшило свої потужності шляхом будівництва нових морських терміналів, потребувало в додатковому забезпеченні залізничних перевезень обсягом більше 44 мільйон тон вантажів на рік, внаслідок чого й виникла потреба у збільшенні пропускної здатності залізничної інфраструктури загального користування (магістрального шляху ДП «Одеська залізниця»).

Позивач зазначив, що завдяки здійснених інвестицій TOBзІІ «TIC» з боку ДП «Одеська залізниця», за погодження з Укрзалізницею, було гарантовано (закріплено за TOBзІІ «TIC») обсяги перевезень у сумарному розмірі до 25 (сумарно в 2012 році) та до 33 пар (сумарно в 2015 році) поїздів на добу, що дозволяло оброблювати вже не З млн.тон на рік а вже приблизно 48 млн.тон на рік, що безумовно вплинуло на збільшення обсягів господарської діяльності TOBзІІ «TIC» та призвело до значного збільшення й отримуваного доходу. Відтак, саме завдяки таким інвестиціям ми забезпечили й значне зростання обсягів доходності TOB «TIC».

Вказані доводи позивача не спростовані представниками відповідача у судовому засіданні.

Вищенаведеним зумовлена й сплата TOBзІІ «TIC» процентів за користування кредитними коштами, оскільки без сплати таких процентів ми б не мали змогу закупити на передати залізниці необхідні для будівництва / розвитку залізничної інфраструктури ТМЦ, для чого й були необхідні кредитні кошти, надання яких можливо виключно за умови сплати процентів за користування такими кредитними коштами.

При цьому суд враховує положення ст.244-2 КАС України щодо обов'язковості рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та Постанову Верховного Суду України від 09.06.2015 року по справі за позовом ТОВ «Волинська фабрика гофротари» до Нововолинської ОДПІ, в якому зазначено, що у зв'язку з веденням господарської діяльності платником податку здійснюються операції, кінцевим результатом яких є отримання прибутку, але здійснюються вони на його власний ризик.

Позивач здійснював свої операції за договорами з ДП «Одеська залізниця» кінцевим результатом яких було отримання прибутку.

При цьому суд враховує, що TOBзІІ «TIC» зверталось до контролюючих органів щодо надання консультації та роз'яснень, та отримало відповідь, що розділом ІІІ «Податок на прибуток» ПК не передбачено коригування фінансового результату до оподаткування на різниці за витратами у вигляді безповоротної фінансової допомоги, наданої іншому платнику податку на прибуток. Згідно з П(С)БО 16 «Витрати» сума наданої безповоротної фінансової допомоги узагальнюється на рахунку 94 «Інші витрати операційної діяльності» (т.236 а.с.141-143)

Крім того, у листі ДФС від 04.04.2016, № 7286/6/99-99-19-03-02-15 зазначено, що операції з безоплатної передачі товарів/послуг платником згідно зі ст.185 ПКУ є об'єктом оподаткування ПДВ, а тому податкові зобов'язання з ПДВ під час здійснення таких операцій відповідно до п.198.5 ст.198 ПКУ не нараховуються, тобто сформований податковий кредит не коригується.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позивачем сформовані витрати і по користування банківським кредитом та курсової різниці по основній сумі кредитів правомірне у відповідності до вимог ст.ст.134,138,139 ПКУ, п.5, п.6 та бз.2 п.7 П(С)БО 16.

При цьому суд враховує, що п.52.6 ст.52 ПКУ встановлено - Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, проводить періодичне узагальнення індивідуальних податкових консультацій, а також аналізує обставини, що свідчать про неоднозначність окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, шляхом надання узагальнюючих податкових консультацій, які затверджуються наказом цього органу.

Згідно з п.53.1 ст.53 ПКУ не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків, який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Наказом ДПС України №574 від 05.07.2012 року затверджена Узагальнююча податкова консультація щодо визначення курсових різниць від перерахунку операцій у іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти, згідно з якою визначення визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) - у складі витрат платника податку. Згідно з п.4 П(С)БО 21 курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах; монетарні статті - статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов'язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі грошей або їх еквівалентів. Згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку під заборгованістю слід розуміти будь-яку заборгованість по розрахунках з постачальниками, покупцями та іншими дебіторами і кредиторами.

Підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток згідно з Актом перевірки було, на думку перевіряючих:- завищення позивачем витрат на суму 1818294,18грн. внаслідок необґрунтованого включення до складу витрат у 2014 році витрат по оренді земельних ділянок без підтвердження документального факту використання у господарської діяльності підприємства;- заниження фінансового результату на суму 33024361,9грн. у зв'язку з необґрунтованого включення до складу витрат за 2015рік, три квартали 2016 року витрат по оренді земельних ділянок без підтвердження документального факту використання у господарської діяльності підприємства.

В Акті зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено здійснення ТОВзІІ «ТІС» оренди земельних ділянок у фізичних осіб, деякі з них надані в суборенду підприємством. Цільове призначення земельних ділянок пов'язано з розміщенням та експлуатацією будівель і споруд морського транспорту, а також будівництвом та обслуговуванням об'єктів транспортної інфраструктури морського транспорту. Відповідно до дозволу на зняття та перенесення ґрунтового покриття (родючого ґрунту) земельних ділянок Державною інспекцією сільського господарства України в Одеській області, на вказаних земельних ділянках земельні роботи повинні проводитись з 25.05.2015 року два роки (24.05.2017).

Згідно бухгалтерського обліку ТОВзІІ «ТІС» витрати по оренді вказаних в Акті земельних ділянок у 2014 році відносило до бухгалтерського рахунку 151 «Капітальне будівництво» та відповідно не включало до складу витрат підприємства, частково відносило на бухгалтерський рахунок 949 «Інші витрати операційної діяльності», та відповідно входило до складу витрат підприємства.

З 2015 року витрати по оренді вказаних земельних ділянок ТОВзІІ «ТІС» частково відносило на бухгалтерський рахунок 949 «Інші витрати операційної діяльності», а частково на бухгалтерський рахунок 23 «Виробництво» (субрахунок 231).

В ході проведення перевірки ТОВзІІ «ТІС» було надано запит 27.01.2017 року щодо надання первинних документів та пояснень з питання фактичного використання в господарської діяльності підприємства земельних ділянок. Згідно відповіді ТОВзІІ «ТІС» від 30.01.2017 року були надані дозволи на проведення земельних та інших робіт з вказанням реєстраційних номерів нерухомого майна (земельних ділянок), по яким і проведено аналіз документів. Додатково ТОВзІІ «ТІС» вказало про надання решти документів по земельним ділянкам поступово з урахуванням часу на копіювання та адміністрування поставлених питань у запиті.

Станом на дату реєстрації акту перевірки відповідь у повному обсязі не отримано. Таким чином до складу витрат ТОВзІІ «ТІС» включена сума по оренді земельних ділянок без підтвердження документально факту використання у господарської діяльності підприємства з урахуванням дати договору оренди та дати дозволу на проведення земляних

Перевіряючи зазначили, що на порушення п.138.2 ст.138 ПКУ (в редакції до 01.01.2015 року) ТОВзІІ «ТІС» завищені витрати за 2014 рік на 1818294,18грн. та на порушення пп.134.1.1 п.134 ст.134 ПКУ ТОВзІІ «ТІС» занижено фінансовий результат до оподаткування на загальну суму 33024361,90грн. (т.132 а.с.17-22,85-96).

Таким чином, висновки перевіряючих ґрунтуються лише на частині документів, які стосуються формування витрат та фінансового результату ТОВзІІ «ТІС» у зв'язку з орендою земельних ділянок.

Проте суд вважає, що не дослідження всіх документів перевіряючими відбулось не з вини позивача, оскільки є обґрунтованими його доводи, що запит на документи був наданий не своєчасно, що виключало можливість дотримання положень абз.3 п.44.7 ст.44 ПКУ, відповідно до якого у разі якщо під час проведення перевірки платник податків надає документи менше ніж за три дні до дня її завершення або коли надіслані у передбаченому абзацом першим цього пункту порядку документи надійшли до контролюючого органу менше ніж за три дні до дня завершення перевірки, проведення перевірки продовжується на строк, визначений ст.82 цього Кодексу.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що обов'язок платника податків надати документи на запит контролюючого органу не менше ніж за три дні до дня її завершення співвідноситься з обов'язком контролюючого органу надати запит більш ніж за три дні до дня її завершення в залежності від кількості запитуваних документів, з урахуванням необхідності деякого часу на виготовлення копій цих документів.

Представники відповідача не спростували твердження позивача, що запит від 27.01.2017 року був отриманий після закінчення робочого часу, а саме о 18 год.30 хв. 27.01.2017року, у зв'язку з чим TOBзІІ «TIC» було обмежено в наданні документів лише одним днем, що є останнім днем перевірки, приймаючи до уваги той факт, що останнім днем перевірки є 30.01.2017року, а 28, 29 січня 2017 року є вихідними днями (субота та неділя), тобто штучно були створені умови неможливості виконання запиту задля їх неврахування під час складання акту перевірки, що є порушенням прав TOBзІІ «TIC» .

Між тим, всі запитані документи, що підтверджують факт використання земельних ділянок в господарські діяльності були подані разом із запереченнями TOBзІІ «TIC» на Акт перевірки відповідача, що узгоджується з положеннями абз.2 п.44.7 ст.44 ПКУ, проте документи безпідставно не враховані відповідачем.

Судом встановлено, що позивачем укладено багаточисельні договори оренди землі з фізичними особами для розміщення об'єктів будівництва та споруд, що підтверджується договорами, актами прийому-передачі межових знаків, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права (томи справи №№149-153).

У зв'язку з реорганізацію TOBзІІ «TIC», за наслідками якої були створені підприємства ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ», ТОВ «ТІС-ЗЕРНО», ТОВ «ТІС-КОНТЕЙНЕРНИЙ ТЕРМІНАЛ», ТОВ «ТІС-РУДА», ТОВ « ТІС- МІНДОБРИВА» нерухоме майно яких знаходилось на землях землекористувача (TOBзІІ «TIC»), позивач уклав угоди зі новоствореними підприємствами про порядок користування земельними ділянками та компенсацію орендної плати ( томи справи №№213-217).

Інша частина орендованих земельних ділянок використовується у господарської діяльності позивача. Всі операції щодо оренди земельних ділянок з фізичними особами відображені позивачем у бухгалтерському обліку, що не заперечується в Акті перевірки та підтверджується наданими до суду бухгалтерськими довідками по вказаним операціям (томи справи №№100-109, 243 а.с.194-197).

Суд вважає правомірним віднесення до витрат - витрати по орендної плати за землю. Відповідно до п.138.12 ст.138 ПКУ в редакцій діючій до 01.01.2015 року, до складу інших витрат, у тому числі включаються інші витрати господарської діяльності, щодо віднесення до складу витрат, та до витрат при формуванні фінансового результату з 2015 року.

Згідно з п. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Операції з оренди земельних ділянок підтверджуються наданими документами.

З 01.01.2015року відповідно до п/п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПКУ об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» «бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п.5.2. Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000р. №92, для цілей бухгалтерського обліку основні засоби класифікуються в тому числі за такою групою як інші необоротні активи, до яких відносяться інші необоротні матеріальні активи, тобто й оренда відповідно до п.4 П(С)БО 14.

Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 14 «Оренда», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.07.2000р. №181 (далі - «П(С)БО 14») орендою визначається угода, за якою орендар набуває права користування необоротним активом за плату протягом погодженого з орендодавцем строку (п. 1 та п.4).

П(С)БО 14 розрізняє фінансову та операційну оренду, остання визначається як оренда інша ніж фінансова. Укладені договори земельних ділянок не передбачають наявність ознак, що притаманні фінансовій оренді відповідно до п.4 П(С)БО 14, а тому відносяться до операційної оренди.

Відповідно до п.5 та п.6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318 (далі - «П(С)БО 16» «витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства, за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені».

Також суд вважає доведеними позивачем обставини, що вищезазначені витрати пов'язані з господарською діяльністю підприємства. У договорах оренди земельних ділянок визначена їх мета. Оренда земельних ділянко передбачає їх використання для цілей транспорту, для будівництва та експлуатації транспортної інфраструктури.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування».

Згідно з ч.4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» «право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації», що потребує здійснення розробки такої документації, в тому числі й детального плану території.

Крім того, будівництво транспортної інфраструктури потребує зняття родючого слою ґрунту, що відповідно до ч.2 ст.168 ЗК України може здійснюватися лише за спеціальним дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Згідно з до п.3.3. Порядку видачі та анулювання спеціальних дозволів на зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельних ділянок, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.01.2005р. №1 Дозвіл видається на підставі затвердженого в установленому законом порядку проекту землеустрою, у якому повинні бути визначені умови зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту та порядок проведення рекультивації порушених земель.

Вказані вимоги законодавства потребує вчинення дій з укладення відповідних договорів на розробку проекту землеустрою щодо зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельних ділянок, що також безпосередньо пов'язано із здійсненням господарської діяльності. При цьому вказані дії можуть бути здійснені лише при наявності земельної ділянки у користування, оскільки зазначені вище дії (з розробки проекту землеустрою зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту), розроблення та затвердження містобудівної документації (детального плану території), отримання вихідних даних, розроблення проектної документації) потребує у замовника такої документації знаходження земельної ділянки в користування, оскільки замовником в будівництві (як проекту землеустрою щодо зняття та перенесення ґрунтового покриву) є лише землекористувач, для чого й мають бути укладені відповідні договори оренди.

З урахуванням викладеного суд вважає не спроможним твердження представника відповідача у судовому засіданні, що тільки з моменту початку робіт безпосередньо на земельної ділянки може свідчити про її використання у господарської діяльності.

Доводи позивача щодо використання земельних ділянок у господарської діяльності підтверджуються наданими до суду копіями наступних документів: - Розпорядження Комінтернівської РДА від 03.12.2012 року «Про затвердження детального плану території розміщення об'єктів промислово-складського призначення на земельних ділянках загальною площею 5,71га, розташованих на території Визирської сільради Комінтернівського району та проекту землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб»; - Розпорядження Комінтернівської РДА від 03.12.2012 року від 29.11.2012 року «Про затвердження детального плану території розміщення об'єктів інженерно-транспортної інфраструктури залізничного транспорту «З'єднувальні залізничні колії та парк «Южний» станції «Хімічна» ТОВзІІ «ТІС» на земельних ділянках загальною площею 58,22га, розташованих на території Визирської сільради та Першотравневої сільради Комінтернівського району Одеської області (за межами населеного пункту) та проекту землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб»; містобудівними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок від 04.04.2013 року; - Декларації про початок будівельних робіт; - Договір на створення робочого проекту «Будівництво сортувального парку та сортувальної гірки парку «Южний» станції «Хімічна»; дозвіл на зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельної ділянки; договір на перебудову фідерної лінії ТП Берегова - ст. Химічна; договір на проведення археологічної експертизи (археологічна розвідка та шурфування) земельних ділянок на території Визирської сільської ради; договір на виконання науково-технічної продукції (проектних, вишукувальних та інших робіт (томи справи №№ 225 а.с.1-92, 241, 242).

Також позивачем до суду надана довідка Визирської сільради щодо факту розташування об'єктів нерухомого майна на земельних ділянках та процесів будівництва ТОВзІІ «ТІС» (т.155 а.с.254-265).

Підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання з ПДВ згідно з Актом перевірки було, на думку перевіряючих, безпідставне декларування операцій, які звільнених від оподаткування ПДВ, а саме операцій по продажу металобрухту, на суму 559934,00грн.

В акті перевірки зазначено, що облікування металобрухту за період з 01.10.2012 року по 30.09.2016 року позивачем здійснювалось на рах.281 «Товари на складі». В ході перевірки не встановлено придбання ТОВзІІ «ТІС» металобрухту у вищевказаному періоді. Також в ході перевірки не надано наказів (інших документів) щодо списання основних фондів.

Підприємство-позивач в періоді, що перевірявся, здійснювало продаж металобрухту. Покупцями були ПП «ЖАДОР» відповідно до умов договору від 22.03.2012 року №22/03/2012, TOB «МЕГАТЕКС» відповідно до умов договору №199/з/сн від 09.08.2012 року, TOB «ЮЖМЕТ ЛТД» відповідно до умов договорів від 14.11.2012 року №14/10, від 15.04.2014 року №15/04/2014, від 20.01.2014 року №20/01-Т, від 02.03.2016 року №02032016.

Вказаними договорами передбачено, що якість товару повинена відповідати ДСТУ 4121-2002.

Здійснення вказаних операцій підтверджується первинними документами, що не заперечується в Акті перевірки, які досліджені в судовому засіданні (томи справи 117,118,135,212)

Проте, на думку перевіряючих неможливо підтвердити відвантаження на адресу ПП «ЖАДОР», TOB «МЕГАТЕКС», TOB «ЮЖМЕТ ЛТД» металобрухту чорних металів, які відповідають вимогам ДСТУ 4121-2002 (т.132 а.с.162,164, 168-169).

Суд вважає, що вказані доводи перевіряючих ґрунтуються на вимогах законодавства, виходячи із наступного.

Статтею 1 Закону України «Про металобрухт» визначено, що металобрухт - не придатні для прямого використання вироби або частини виробів, які за рішенням власника втратили експлуатаційну цінність внаслідок фізичного або морального зносу і містять у собі чорні або кольорові метали чи їх сплави, а також вироби з металу, що мають непоправний брак, залишки чорних і кольорових металів та їх сплавів; власник металобрухту - юридична або фізична особа, яка володіє, користується і розпоряджається належним їй металобрухтом у межах, визначених законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про металобрухт» операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами.

Приймання промислового брухту від юридичних осіб оформлюється актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. В акті робиться відмітка про вибухову безпеку, а в разі потреби - про дезактивацію і очищення металобрухту від шкідливих речовин та зазначається рівень дози випромінювання. Порядок приймання, зберігання і методи випробувань металобрухту чорних та кольорових металів встановлюються відповідно до стандартів.

Оформлення документів, що засвідчують набуття права власності на металобрухт, та актів приймання металобрухту є обов'язковим. Ці документи повинні знаходитися у власника металобрухту та зберігатися протягом одного року.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про металобрухт», який є спеціальним законом, що регулює правовідносини в цій сфері господарювання, визначено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють реалізацію металобрухту, повинні засвідчувати його відповідним документом про відповідність металобрухту встановленим стандартам, нормам і правилам.

Таким чином, оскільки ТОВ з ІІ «ТІС» реалізовувало металобрухт, саме воно повинно було засвідчувати його документом про відповідність встановленим стандартам, нормам і правилам. В даному випадку згідно з умовами договорів з контрагентами - ДСТУ 4121-2002.

Враховуючи вищезазначені вимоги Закону України «Про металобрухт», суд вважає неспроможною позицію позивача, що відповідність лому чорних металів ДСТУ 4121-2002 визначається за умовами договору з покупцями металобрухту.

При цьому, згідно договорів з контрагентами ПП «ЖАДОР», TOB «МЕГАТЕКС», TOB «ЮЖМЕТ ЛТД» прийом товару здійснюється: на складі продавця, по кількості відповідно до ваги визначеної продавцем, при відвантаженні товару на вагах продавця; по якості - вид товару, його відповідність характеристикам та технічним вимогам ДСТУ 4121-2002.

Вказані положення договорів не звільняють позивача, як суб'єкта господарювання, який здійснював реалізацію металобрухту, виконувати вимоги ч.1 ст.6 Закону України «Про металобрухт» та засвідчити відповідність металобрухту ДСТУ 4121-2002 належними документами.

Відсутність вказаних документів у позивача не дало можливості перевіряючим встановити відповідність здійснених операцій з металобрухтом відповідно до договорів з контрагентами ПП «ЖАДОР», TOB «МЕГАТЕКС», TOB «ЮЖМЕТ ЛТД».

С урахуванням вищенаведеного, суд вважає обґрунтованими висновки перевіряючих про заниження податкових зобов'язань з ПДВ по операціям реалізації металобрухту на суму 559934,00грн., що відповідно свідчить про заниження податкових зобов'язань з ПДВ. Але пере6віряючи у заниження податкових зобов'язань врахували операцій на суму 559934,00грн за період з 2012 року по 2016 рік, що не відповідає вимогам ст.102 ПКУ, а саме нарахування податкових зобов'язань контролюючим органом може здійснюватися лише в межах строку давності.

З урахуванням викладеного заниження податкових зобов'язань з ПДВ по операціям реалізації металобрухту відбулось на суму 409978грн., що відповідно свідчить про заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суму 81995,60грн., у зв'язку з чим в цієї частині податкове повідомлення-рішення від 01.03.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість скасуванню не підлягає.

Підставою для прийняття податкового повідомлення - рішення від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем транспортний податок з юридичних осіб на суму 31250,00грн. (25000,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 6250,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) (т.3 а.с.8, т.131 а.с.190) в Акті перевірки зазначена наявність у позивача транспортного засобу марки Toyota Sequoia Platinum, державний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, який облітується на балансі підприємства та сереньоринкова вартість якого відповідно до методики, затвердженої КМУ (яка розміщена на офіційному веб - сайті) перевищує 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2016 року (т.133 а.с.77-78).

У судовому засіданні представник відповідача надав додаткові письмові пояснення та зазначив, що один автомобіль такої ж марки був включений позивачем у податкові зобов'язання. Також представник відповідача зауважив, що митна декларація, на яку посилається позивач щодо визначення вартості автомобіля, не є підставою для визначення сереньоринкової вартості автомобілю, яка повинна визначатися лише відповідно до методики, затвердженої КМУ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на 01.02.2016 рік Міністерством економічного розвитку і торгівлі України не була розрахована середньоринкова вартість автомобілю: легковий універсал марки Toyota модель Sequoia Platinum A WD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуск, про що свідчило відсутність на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 01.02.2016 року даних щодо легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску.

При цьому, відповідно до Митної декларації №500010102/2012/001400 від 08.06.2012 року вартість легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску - становила 555.278,94 грн., як за новий та без урахування пробігу по Україні (даний показник при його збільшенні приводить до зменшення вартості автомобілю).

При таких обставинах, на думку позивача, станом на 2016 рік вартість легкового універсалу марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску не перевищувала 750 розмірів мінімальної заробітної плати (1.033.500,грн.), а тому він не підпадав під визначення об'єкту оподаткування транспортним податком.

Сторонами не заперечується, а тому є встановленим фактом в силу ч.3 ст.72 КАС України, наявність у позивача на обліку легковий універсал марки Toyota модель Sequoia Platinum AWD з бензиновим двигуном об'ємом 5663 куб. см., 2012 року випуску.

Суд вважає, що податкове повідомлення - рішення від 28.02.2017 року № прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наступного.

Транспортний податок, визначення його платників та об'єкту оподаткування був введений змінами в ПКУ Законом України від 28.12.2014 року, якій набрав чинності відповідно до п.1 розділу ІІ Прикінцеві положення з 01.01.2015 року.

Статтею ст.8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до п.п.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПКУ до місцевих податків належить податок на майно.

Пунктом 12.3 ст.12 ПКУ встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів приймають сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з п.п.12.3.1-12.3.3 п.12.3 ст.12 ПКУ встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст.7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 п.12.3 ст.12 ПКУ рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Рішенням Одеської міської ради від 21 січня 2015 року №5257-VI "Про встановлення податку на майно в частині транспортного податку" вказаний податок встановлено та визначено ставку податку з розрахунку на календарний рік 25000,00 гривень за кожний легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Згідно ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

З урахуванням оприлюднення рішення Одеської міської ради №5257-VI про введення (встановлення) транспортного податку 21.01.2015 року, нараховуватися він може платникам цього податку лише в 2016 бюджетному році.

Податковим кодексом України встановлений принцип стабільності податкового законодавства ( п.п. 4.1.9. п. 4.1. ст. 4), відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки; податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Відповідно до ст.7 ПКУ елементом податку є, зокрема, об'єкт оподаткування.

Відповідно до п.п.267.1.1 п.267.1 ст.267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України в редакції, що діяла до 01.01.2016 року, об'єктом оподаткування були легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мали об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Таким чином, введений законодавством у 2015 році транспортний податок підлягав нарахуванню платникам податку лише у 2016 бюджетному році.

Позивач відповідно до вимог пп. 267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України в редакції, що діяла до 01.01.2016 року, є платником вказаного податку, оскільки на праві власності йому належить автомобіль, який використовувався до 5 років і мав об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. (3456куб. см.).

Вищезазначена норма (пп. 267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України) змінена Законом України від 24.12.2015 № 909-VI1I, якій набрав чинність з 01.01.2016 року, та відповідно до пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 ПКУ у новій редакції об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Відповідні зміни були внесені в рішення Одеської міської ради «Про встановлення податку на майно в частині транспортного податку» від 21.01.2015 року (рішенням ОМР від 03.02.2016 року №257- VI1).

Суд вважає, що з урахуванням принципу стабільності податкового законодавства, встановленого ПКУ, транспортний податок у 2016 році повинні платити лише фізичні особи, які були та є платниками вказаного податку, оскільки внесені зміни щодо об'єкту оподаткування, як елементу податку відповідно до ст.7 ПКУ, можуть застосовуватися лише у 2017 бюджетному році.

Внесені зміни в ПКУ щодо транспортного податку, які набрали чинності з 01.01.2016 року, та відповідно внесені зміни щодо вказаного податку у рішення Одеської міської ради, у зв'язку з їх внесення після 15.07.2015 року, не можуть застосовуватися у 2016 році, а повинні застосовуватися у 2017 році. З огляду на це є неспроможним твердження позивача в обґрунтування позовних вимог щодо неправомірного нарахування їй транспортного податку у 2016 році з посиланням середньоринкову вартість автомобіля, оскільки вказаний елемент щодо транспортного податку буде діяти лише у 2017 році. Безпосередньо транспортний податок був введений з 2015 року.

У 2016 році транспортний податок повинен нараховуватися платникам цього податку, тобто особам якій мають об'єкт оподаткування, визначений законом при встановленні вказаного податку з 2015 року, а саме легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мали об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Спірний автомобільний транспорт, як об'єкт оподаткування, підпадає під вказані умови, тобто використовувався до 5 років і мав об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см, а тому нарахування контролюючим органом транспортного податку є правомірним, та відповідає встановленим ст.4 ПКУ як принципу стабільності податкового законодавства, так і принципу загальності оподаткування, відповідно до якого кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

Враховуючи викладене суд вважає, що відсутні підстави для скасування податкового повідомлення - рішення від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем транспортний податок з юридичних осіб на суму 31250,00грн.

Статтею 86 КАС України визначено, що, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень:

від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 32112044,00грн. (28187945,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 3924099,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

від 01.03.2017 року № форми «В4» про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4426272,00грн.;

від 01.03.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 45683365,00грн. (36546692,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 9136673,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 45580870,50грн. (36464696,40 грн. за податковими зобов'язаннями, 9116174,10грн. за штрафними (фінансовими) санкціями)

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Суд вважає, що з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у сумі 1222800,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 94, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнання протиправними та скасування податкові повідомлення- рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС :

від 28.02.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 32112044,00грн. (28187945,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 3924099,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

від 01.03.2017 року № форми «В4» про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4426272,00грн.;

від 01.03.2017 року № форми «Р» про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 45683365,00грн. (36546692,00 грн. за податковими зобов'язаннями, 9136673,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 45580870,50грн. (36464696,40 грн. за податковими зобов'язаннями, 9116174,10грн. за штрафними (фінансовими) санкціями)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» судові витрати у сумі 1222800,00 грн.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва