Справа № 367/6695/16-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/6695/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С. І. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Файдюка В. В.

суддів: Мєзєнцева Є. І.

Чаку Є. В.

При секретарі: Марчук О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 26 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання рішення щодо відмови у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку незаконним; зобов'язання призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 26 червня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що позивач згідно паспорта зареєстрований в смт. Коцюбинське Київської області 21.02.1989 р., в той час як ордер на вселення не передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління ПФ України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), як підтверджуючий документ для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Крім того, апелянт зазначає, що акт депутата селищної ради датований 08.06.2016 р., відтак, не може вважатися джерелом інформації про постійне проживання позивача у вказаному населеному пункті в 1988 - 1989 роках.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_1 (а. с. 7).

Згідно ч. 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМ України від 20 січня 1997 р. № 51 (далі - Порядок), особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Підставою для видачі посвідчення категорії 4 є довідка державної адміністрації, форма якої визначена додатком № 7 до Порядку, та відображає відомості про те, що особа дійсно постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю і за станом на 1 січня 1993 р. проживав(ла) або відпрацював(ла) чи навчався(лася) у цій зоні не менше чотирьох років.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що факт проживання позивача станом на 01.01.1993 р. не менше 4-х років у 2001 р. (під час вирішення питання про видачу посвідчення 4 категорії) встановлено Київською облдержадміністрацією.

Відповідачем в порядку ч. 2 ст. 71 КАС України не доведено, що вказане посвідчення є недійсним.

У відповідності до п.п. 5 п. 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, в тому числі, документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

У справі, що розглядається, йдеться про вторинність визнання державою одного й того ж факту проживання позивача на території зони посиленого радіологічного контролю двома державними органами: Київською обласною державною адміністрацією та Ірпінським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області.

При цьому, наявність у позивача посвідчення категорії 4 вже само по собі достеменно засвідчує факт проживання позивача станом на 01.01.1993 р. не менше 4-х років у зоні посиленого радіоекологічного контролю, оскільки місцевим органом виконавчої влади не вчинено дій по визнанню виданого посвідчення недійсним.

В свою чергу, надана позивачем довідка № 1282 від 29.08.2016 р. управління житлово - комунального господарства «Біличі» () не засвідчує дійсний факт періоду проживання позивача на території радіоактивного забруднення, оскільки відомості, що в ній зазначені, є відображенням паспортних даних позивача, а вказана юридична особа згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань створена 11.02.1997 р., тобто значно пізніше спірного періоду.

Не приймає колегія суддів в якості доказу також ордер на вселення, виданий Київською КЕЧ 16.11.1988 р. за № 1880, з огляду на те, що у розумінні ст. 58 Житлового кодексу Української РСР ордер є підставою для вселення в надане жиле приміщення.

В той же час, дата ордеру є датою, з якої позивач набув право на вселення до житла, однак, ордер не засвідчує факт вселення позивача саме 16.11.1988 р.

Щодо доводів апелянта про неможливість станом на 08.06.2016 р. володіти інформацією про початок фактичного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 з 16.11.1988 р. колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 р. № 93-IV депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Згідно ч. 1 ст. 3 даного Закону депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з акту обстеження, факт проживання позивача з 16.11.1988 р. крім депутата місцевої ради підтвердили також сусіди позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а отже, доводи апелянта про неможливість депутата селищної ради бути обізнаним з фактом вселення позивача вважаються колегією суддів спростованими.

За таких обставин, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції щодо достатності в матеріалах справи доказів для підтвердження факту проживання позивача в смт. Коцюбинське протягом 4-х років станом на 01.01.1993 р.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Таким чином обґрунтованою є позиція суду першої інстанції щодо правомірності вимог позивача.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області - залишити без задоволення.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 26 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Файдюк
Суддя Є. І. Мєзєнцев
Суддя Є. В. Чаку
Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.