Справа № 820/1923/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 р.Справа № 820/1923/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2017р. по справі № 820/1923/17

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Харківської області треті особи Державна судова адміністрація України , Державна казначейська служба України

про визнання відмови неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: визнати відмову Апеляційного суду Харківської області у розрахунку та виплаті йому вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною; зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме 34 повних роки - 1126986,00 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2017р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Державна судова адміністрація України заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає постанову суду першої інстанції законною, обґрунтованою, просить залишити постанову без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 20.06.1982 обраний народним суддею Київського районного суду м. Харкова та 21.06.1982 зарахований до цього суду народним суддею.

На підставі постанови Президії Верховної Ради УРСР від 03.04.1989 № 73 ОСОБА_1 звільнений від обов'язків народного судді Київського районного суду м. Харкова у зв'язку з обранням членом Харківського обласного суду.

Постановою Верховної Ради України № 607-ХІV від 28.04.1999 позивача обрано суддею безстроково.

08 грудня 2016 року Вища рада юстиції прийняла рішення № 3132/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Харківської області у відставку".

Таким чином, згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у позивача стаж роботи становить 34 роки 05 місяців 20 днів.

На підставі рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 № 3132/0/15-16 головою Апеляційного суду Харківської області винесено наказ № 04-03/117-ос від 14.12.2016 "Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду".

Також, наказом голови Апеляційного суду Харківської області винесено наказ № 04-03/119-ос від 14.12.2016 про виплату позивачу у зв'язку з відставкою вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Однак , позивач вважає, що при звільненні його з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, маючи суддівський стаж 34 роки 05 місяців 20 днів, він мав право на отримання вихідної допомоги в розмірі 34 неоподаткованих місячних заробітних плат за останньою посадою як це було визначено статтею 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, оскільки право на відставку позивачем набуто ще до прийняття Закону України "Про судоустрій і статус суддів № 2453-VI від 07.07.2010, який набрав чинності 30.07.2010.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача з посади судді та відрахування його зі штату апеляційного суду Харківської області відсутні законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 109 цього Закону суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 статті 111 Закону України № 2453-VI визначено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України № 2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України № 2453-VI в редакції до 01.04.2014 р. суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01 квітня 2014 р. набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 р., яким статтю 136 Закону України № 2453-VI виключено.

В подальшому до Закону № 2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28.03.2015 р., відповідно до якого Закон №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент подання позивачем заяви про відставку та звільнення позивача з посади судді у відставку відповідною постановою Верховною Радою України, передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За приписами статті 109 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 6 статті 111 Закону № 2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відтак, після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон № 2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Відповідно, починаючи з 01.04.2014 р. та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку, законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

Конституційний Суд України в рішенні від 19.11.2013 р. № 1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII Прикінцеві положення, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів, зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Посилання апелянта на те, що вона отримала право на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Передбачена статтею 136 Закону № 2453-VІ у редакції, що діяла до 01.04.2014 р., виплата вихідної допомоги судді була пов'язана з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 в справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Крім того, судова колегія вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що відмова у наданні вихідної допомоги є проявом дискримінації за професійною ознакою.

Як зазначено вище, нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

До 01.04.2014 р. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» містив приписи щодо виплати вихідної допомоги. Проте, редакція цього Закону після 01.04.2014 р. не передбачала виплату вихідної допомоги у разі виходу судді у відставку.

В подальшому у статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016 р., яка набрала чинності з 30.09.2016 р., законодавець передбачив виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги, але в іншому розмірі, ніж було передбачено редакцією Закону до 01.04.2014 р., а саме в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Тобто, у період з 01.04.2014 р. до 30.09.2016 р. виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Той факт, що позивач набув права на відставку у 2002 році під час дії статті 43 Закону №2862-ХІІ, не впливає на право щодо отримання допомоги, адже сам факт звільнення мав місце у грудні 2016 року (особиста заява позивача про звільнення від 05.12.2016р. та рішення Вищої ради юстиції про звільнення позивача від 08.12.2016р.).

Отже, суд зазначає, що в даному випадку, до спірних відносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час подання позивачем заяви про звільнення та прийняття Вищою радою юстиції постанови про звільнення позивача у відставку.

В свою чергу, на час звернення позивача до суду та на час винесення судового рішення у даній адміністративній справі, Конституційним Судом України не приймалося рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Слід також зазначити, що головою Апеляційного суду Харківської області винесено наказ № 04-03/119-ос від 14.12.2016 про виплату позивачу у зв'язку з відставкою вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, який не оскаржений позивачем та у встановленому порядку не скасований.

Отже, з урахуванням приписів нормативно-правових актів, що регулюють спірні відносини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в діях відповідача з невиплати позивачу вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 34 місячних заробітних плат за останньою посадою відсутні ознаки протиправності.

Виключення законодавцем статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Таким чином, виходячи з вказаних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції , що відповідач при здійсненні виплат судді Очеретному С.С. суддівської винагороди у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище норм та обставин є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки дублюють позов, були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2017р. по справі № 820/1923/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Григоров А.М.
Повний текст ухвали виготовлений 21.08.2017 р.