Справа № 753/967/16-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 753/967/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Парамонов М.Л Суддя-доповідач: Бабенко К.А
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Коротких А.Ю., Файдюка В.В., розглянувши адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства Внутрішніх Справ України про стягнення одноразової грошової допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначено в п. 41 Рішення Європейського Суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року (остаточне 29 січня 2016 року) у справі «Устименко проти України», зокрема, суд неодноразово постановляв, що такі спори стосовно пільг, які сплачуються відповідно до систем соціального забезпечення, є суто технічними, а тому їх краще розглядати в рамках письмової процедури, а не за допомогою усних слухань (див., наприклад, рішення у справах «Міллер проти Швеції» (Miller v. Sweden), заява № 55853/00, п. 29, від 8 лютого 2005 року, та «Шулер-Цграгген проти Швейцарії» (Schuler-Zgraggen v. Switzerland), від 24 червня 1993 року, п. 58, Series A № 263). Справа заявника підпадає під цю ж категорію.

Згідно з частиною другою ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Главою 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження окремих категорій адміністративних справ. Зокрема, частиною першою ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка є імперативною нормою встановлюється перелік адміністративних справ щодо яких обов'язково застосовується скорочене провадження. Проте, частиною другою цієї статті, передбачається можливість розгляду в скороченому провадженні за умови, що вимоги не стосуються прав, свобод, інтересів та обов'язків третіх осіб. Тобто, лише у випадку залучення до участі у справі третіх осіб адміністративна справа не може бути розглянута в скороченому провадженні.

Крім того, зазначені у частині першій ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи щодо яких застосовується скорочене провадження, можуть бути розглянуті не у скороченому провадженні у випадку, передбаченому частиною четвертою ст. 183-2 цього Кодексу з обов'язковим постановленням відповідної ухвали.

При відкритті провадження в адміністративних справах за позовними вимогами, зазначеними у частині першій ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суди першої інстанції мають зазначати, що саме скорочене провадження відкривається в адміністративній справі, а постанови суду першої інстанції за результатом розгляду таких справ мають містити виключно відомості, зазначені у частині шостої цієї статті.

Проте, порушення судом першої інстанції особливості провадження у справі, а саме розгляд її не у скороченому провадженні, не є перешкодою для апеляційного її розгляду в порядку письмового провадження, у зв'язку з чим і оскарження постанови суду першої інстанції здійснюється в порядку, передбаченому частинами восьмою-десятою ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України з 25.06.1996 року по 30.12.2005 року, що підтверджується Розрахунком вислуги років (а.с. 54-55). Наказом Міністерства Внутрішніх Справ України № 958 о/с від 30 грудня 2005 року, його звільнено з посади провідного інженера військового представництва 2-ої категорії у м. Донецьку при Департаменті ресурсного забезпечення Міністерства Внутрішніх Справ України у відставку Збройних Сил через хворобу - на підставі п. 65 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Як вбачається зі Свідоцтва про хворобу Військово-лікарської комісії від 26.01.2006 року №13 (а.с. 11), Позивачу встановлено причинний зв'язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва) з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Як зазначено у Довідці до Акта огляду медико-соціальної (експертної) комісії від 08.12.2008 року серії №КА-1 №005480 (а.с. 75), Позивачу встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби з 04.12.2008 року до 01.01.2011 року (а.с.75), а з 01.01.2011 року встановлено довічно другу групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальної (експертної) комісії від 13.12.2010 року серії №10 ААА №130752 (а.с.119).

11.11.2015 року Позивач звернувся до Відповідача із Заявами про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого відповідною Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року №707 (а.с.8-9), за результатами розгляду яких, Листом Відповідача від 30.11.2015 року №15/5-К-627 (а.с.10) Позивачу повідомлено, що оскільки йому 13.12.2010 року встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби, підстави для виплати одноразової грошової допомоги відповідно до вищезазначеної Постанови відсутні, тому як працівник міліції може пред'являти до МВС вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги.

Відповідно до частини шостої ст. 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року №565-XII (надалі - Закон №565-XII), в чинній на час встановлення Позивачу інвалідності редакції, у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби, йому виплачується одноразова допомога в розмірі від трирічного до п'ятирічного грошового утримання (залежно від ступеня втрати працездатності) і призначається пенсія по інвалідності.

З 07.11.2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII), згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень якого, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Відповідно до пункту 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

А згідно з частиною другою ст. 97 Закону №580-VIII, порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до пп. 2 п. 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707 (надалі - Порядок), одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі, зокрема, чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Згідно з п. 1 Розділу VIII Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 03 квітня 2017 року №285, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2017 року за №559/30427, за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв'язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).

Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, причинний зв'язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов'язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Оскільки Позивач проходив службу в органах МВС України та як вбачається зі Свідоцтва про хворобу Військово-лікарської комісії від 26.01.2006 року №13, захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, він має право на отримання одноразової грошової допомоги.

Крім того, Відповідачам зазначено, що згідно з абз. 5 п. 7 Порядку, працівник міліції може пред'явити МВС вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги.

Відповідно до абз. 5 п. 7 Порядку, працівник міліції, податкової міліції, у разі його загибелі (смерті) члени його сім'ї, а в разі їх відсутності - його батьки та утриманці можуть пред'явити МВС та ДПА вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги.

Проте, згідно з частиною першою ст. 8, пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Частиною шостою статті 23 Закону № 565-XII не обмежено у часі можливість реалізації працівником міліції права на одержання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, що настала пізніше ніж через три місяці після звільнення його зі служби внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, яку обмежено абзацем п'ятим пункту сьомого Порядку №707 трирічним строком.

Враховуючи принцип пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку право на звернення Позивача до МВС із заявою на призначення і виплату грошової допомоги не може бути обмежено будь-яким строком, оскільки це не передбачено Законом № 565-XII, який має вищу юридичну силу порівняно із Порядком № 707.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною зокрема, в його Ухвалі від 13 червня 2017 року у справі №807/638/13-а за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Міністерства внутрішніх справ України про зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до абз. 1,2 п. 7 Порядку, орган внутрішніх справ, орган державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, подає МВС та ДПА у семиденний строк з дня реєстрації документів висновок щодо можливості проведення грошової допомоги разом з документами, зазначеними у пунктах 4 і 5 цього Порядку, копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва) такого працівника, установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті); МВС та ДПА у десятиденний строк приймає рішення про призначення виплати і надсилає його разом із документами, зазначеними у пунктах 4 і 5, органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, для проведення виплати.

Як вбачається з адміністративного позову, Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з Міністерства Внутрішніх Справ України суми одноразової грошової допомоги, проте Міністерство Внутрішніх Справ України є лише розпорядником грошових коштів в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Позивачем вимог щодо визнання зазначеного Рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправним та зобов'язання здійснити її виплату не заявлялось, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що ним невірно обрано спосіб порушеного права.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні адміністративного позову.

Згідно зі ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, апеляційна скарга залишається без задоволення, а Постанова суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини десятої ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 183-2, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року - без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Коротких А.Ю.

Файдюк В.В.

Головуючий суддя Бабенко К.А

Судді: Коротких А. Ю.

Файдюк В.В.