Справа № 489/3612/17
Суддя: Тихонова Н. С.
Дата ухвалення: 2017-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 489/3612/17
Номер провадження 2-а/489/348/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2017 р., о 08 год 30 хв Ленінський районний суд м. Миколаєва в складв головуючого - судді Тихонової Н.С., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивувала тим, що до 1994 р. вона проживала в м. Миколаєві та отримувала пенсію за віком, однак надалі вона виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, в зв'язку з чим виплата пенсії відповідачем була припинена. Однак позивачка вважає, що такі дії УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва є протиправними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства. У встановленому законом порядку в вересні 2016 р. позивачка звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, проте їй було відмовлено.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просить суд зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області провести поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року - шляхом призначення її знову на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 до 1994 р. проживала в м. Миколаєві, перебувала на обліку в УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва та отримувала пенсію за віком.

В 1994 р. позивачка переїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, в зв'язку з чим УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва виплату пенсії їй було припинено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 судом держави Ізраїль визнана недієздатною особою та її опікуном призначено ОСОБА_1

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідних міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалось.

Згідно ст. 51 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В зв'язку з цим УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва було припинено виплату пенсії позивачці через її переїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Однак кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишать будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року по справі № 25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищезазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втрачають чинність з 07 жовтня 2009 р., тобто від дати прийняття рішення про їх неконституційність.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 12.05.2016 р. по справі № 21-180а15.

30.09.2016 р. представник позивачки звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі з заявою про перерахунок та поновлення пенсії ОСОБА_2 в розмірах відповідно чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Проте зі змісту Повідомлення №230-13-01 від 13.10.2016 р. УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва вбачається, що позивачці відмовлено в поновленні виплати пенсії за віком, оскільки заява для поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто в орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Також законодавством України передбачено порядок виплати пенсії громадян, що виїхали на постійне місце проживання за кордон. Однак договір з питань соціального (пенсійного) забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено.

Згідно заперечень наданих представником відповідача вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки припинення виплати їй пенсії було проведено на законних підставах, відповідно до норм діючого на той час законодавства. Крім того позивачкою пропущено строк для звернення до суду з позовом про поновлення виплати їй пенсії, оскільки відповідне право у неї виникло 07.10.2009 року, проте вона звернулась до суду тільки в 2016 році.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, суд вважає, що позивачка, як громадянин України, має право на отримання призначеної їй пенсії за віком незалежно від місця її проживання.

Таким чином позивачка, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Також зі змісту позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 вбачається, що відповідач має перерахувати та поновити останній пенсію за віком починаючи з 07.10.2009 р. з урахуванням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Разом з тим у постанові від 12.05.2015 р. у справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Саме з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Спори, які виникають у зв'язку з вищевикладеними обставинами мають вирішуватись з урахуванням норм процесуального права, - статей 99,100 КАС України.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України 08.12.2015 р. у справі № 21-5440а15.

Відповідно до ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачкою не було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку для звернення до суду з відповідним обґрунтуванням, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 в частині поновлення виплати пенсії в період з 07.10.2009 р. до 31.01.2017 р. р. підлягають залишенню без розгляду.

Крім того згідно ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру , в тому числі і пенсії.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, позивачка має право на поновлення їй виплати пенсії за віком, однак в межах строку позовної давності в розмірі, передбаченому діючим законодавством, - починаючи з 01.02.2017 р., з урахуванням індексу інфляції.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 99, 102, 122, 160, 161, 163, 171-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01.02.2017 року, в розмірі, передбаченому діючим законодавством, з урахуванням індексу інфляції, в разі наявності відповідних підстав.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва в Миколаївській області в частині поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 31.01.2017 р. залишити без розгляду.

Компенсувати судові витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору згідно квитанції від 12.07.2017 р. №0.0.803492485.1 в сумі 640 грн. 00 коп. за рахунок Державного бюджету України. Виконання судового рішення щодо повернення судового збору доручити Головному управлінню Державної казначейської служби України в Миколаївській області.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання її копії.

Суддя: Н.С. Тихонова