Справа № 826/19954/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_4; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_4.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації, народився 24.09.1963 в м. Москва, СРСР.

За словами шукача притулку, він залишив Російську Федерацію в зв'язку з переслідування його як опозиційного політика владою Росії, що активно реалізується різними засобами та способами, шляхом систематичного порушення прав людини та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

У подальшому, позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 22.11.2016 №571-16 ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 13.12.2016 №290 позивачу направлено відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішенням від 22.11.2016 №571-16 (а.с. 10).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку міграційної служби та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем надано докази на підтвердження можливої загрози його життю, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням, тому позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 №571-16 скасовано, тому слід зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За правилами частини першою та другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частини п'ятою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У силу вимог статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частин першої-другої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

При цьому, згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону №3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з частиною п'ятою статті 10 №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 №3671-VI).

Як свідчать матеріали справи, згідно рішення Державної міграційної служби України №571-16 від 22 листопада 2016 року позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Слід відзначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Оскільки, на думку відповідача, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, тому Державною міграційною службою України прийнято рішення №571-16 від 22.11.2016 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, у відповідності до письмових пояснень наданих представником відповідача: «Під час співбесід від 15.05.2015 та 23.07.2015 позивач повідомив, що його останнім місцем роботи була Адміністрація Ленінського району Московської області. Дане твердження підтверджується копіями характеристики з місця роботи та посадової інструкції заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району, наданими позивачем. У вказаній характеристиці зазначається, що ОСОБА_4 з 15 жовтня 2010 року по 20 грудня 2011 року займав такі посади в Ленінському муніципальному районі: радник голови; заступник голови адміністрації; заступник голови адміністрації міського поселення Відне; перший заступник голови адміністрації.

Відповідно до посадової інструкції до повноважень ОСОБА_4, як заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району Московської області, входило керування роботою Містобудівної Ради Ленінського муніципального району. Міжвідомчої комісії з житлових питань, районної комісії об'єктів будівництва, підготовка та видача дозволів вводу об'єктів в експлуатацію, розподіл житла та інше.

Згідно з інформацією, яка є в Інтернет виданнях до 2011 року, позивач був президентом Федерації тенісу Красногорського району, головою Ради всеросійського народного фронту Ленінського муніципального району, головою опікунської ради жіночого баскетбольного клубу «Спарта & К», членом партії «Єдина Росія» з грудня 2010 року по листопад 2011 року.

«Помимо госслужбы, игры в теннис и сбора средств на восстановление храмов чиновник принимал активное участив в воспитании молодежи. В августе нынешнего года вместе с Путиным и Чуровым он посетил «Селигер-2011», где выступил перед движением «Местные» (раньше организация называлась «Наши», с 2005 года финансируется правительством Московской области)... Джерело: http://www.rospres.com/sovernment/9475/, дата доступу 20.04.2016.

Під час співбесіди позивач повідомив, що причиною виїзду з країни походження стала порушена проти нього кримінальна справа за частини третьою ст.30 (підготовка до злочину та замах на злочин) та частиною четвертою ст. 159 (шахрайство), яка в подальшому була перекваліфікована в частиною шостою ст. 290 (одержання хабара) Кримінального Кодексу Російської Федерації.

Так, згідно протоколу співбесіди позивач повідомив, що влітку 2011 року за дорученням голови Ленінського району Московської області ОСОБА_7 йому потрібно було розібратися з ситуацією по будівництву житлових комплексів ТОВ «Белкомсат» і ТОВ «Старт». За результатами перевірки позивачем було встановлено, що зазначеними товариствами було порушено умови інвестиційних зобов'язань, а саме, житлові та нежитлові приміщення, які відповідно до інвестиційних контрактів були призначені для передачі в муніципальну власність Ленінського району, продавалися забудовниками третім особам. Про дане порушення позивач доповів своєму керівник) ОСОБА_7, який, у свою чергу, дав позивачу доручення вирішити з ОСОБА_8 дану проблему шляхом переговорів. Після відмови ОСОБА_8 вирішити питання щодо усунення виявлених порушень, позивачу почали надходити погрози від невстановлених осіб. А згодом було відкрито кримінальну справу проти позивача за отримання хабара.

Крім того, позивач у заяві-анкеті повідомив, що відкриття кримінальної справи проти нього - політичним переслідуванням, так як будучи посадовою особою виступав проти: діяльності та популяризації партії «Єдина Росія», а також відмовився примушувати громадян голосувати на виборах за провладну партію. А проти незгодних з діями влади застосовуються погрози, тиск, порушення кримінальних справ з метою усунення від будь-якої публічної діяльності та не можливості проявити свою суспільну та громадянську позицію. Разом з цим, враховуючи те, що позивач був членом партії «Єдина Росія» його твердження про те, що він виступав проти діяльності останньої, є непереконливими, оскільки не містять достатніх аргументів для їх врахування, як правдоподібних.

Крім цього, підтвердити вказане позивач не зміг, а також не надав логічного пояснення яким саме чином проявлялась його незгода з діями цієї партії, а лише повідомив загальновідому Інформацію про переслідування осіб, які виступають проти партії «Єдина Росія».

На основі дослідження відомостей, повідомлених позивачем у заяві- анкеті та у ході проведення співбесід, щодо політичного аспекту обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань, ДМС України зазначає, що відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Стосовно факту політичного тиску з боку представників влади, то, зі слів позивача, це виражалося саме у відкритті кримінальної справи. Отже, слід зазначити, що недоцільно у повній мірі пов'язувати відкриття кримінальної справи з переслідуванням за політичними ознаками, оскільки позивач повідомив, що до листопада 2011 року був членом партії «Єдина Росія», а відтак, будучи посадовою особою, не міг підтримувати опозиційні організації. А щодо заявлених у заяві виступів, після виходу з партії «Єдина Росія», проти діяльності та популяризації цієї партії, то позивач ніяких документів або інформації, які б підтверджували зазначене, не надав. Фактично позивач не міг здійснювати заявлене щодо підтримки опозиційних партій, так як утримувався в слідчому ізоляторі з 20 грудня 2011 року по 13 вересня 2013 року. Тому твердження позивача про виступи проти провладної партії «Єдина Росія» є недоведеними.

Крім того, позивач був публічною особою, однак у відкритих джерелах відсутня інформація про публічне висловлювання своїх політичних поглядів, відмінних від політики «Єдиної Росії».

При цьому, при прийнятті рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, осіб, які вказують причину звернення переслідування владою через політичні погляди, передує всебічна оцінка та з'ясування обставин справи таких осіб, що полягають, насамперед у встановленні причинно-наслідкового зв'язку між наявністю певних порушень прав людини в Російській Федерації та індивідуальною загрозою для їх життя чи свободи».

Разом з тим, згідно звернення Генеральної прокуратури України від 20.02.2017 №10/4/1-22464-16вих.-17 суду першої інстанції повідомлено наступне: «Слідчим відділом управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0008030 від 16.09.2014 за ознаками злочинів, передбачених частини третьої ст. 146, частини четвертої ст. 189, частини другої ст. 186, частини другої ст. 146, частини третьої ст. 258-5, частини першої ст. 115, частини першої ст. 289 КК України.

У межах розслідування зазначеного кримінального провадження, зокрема, досліджуються обставини вчинення відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народженя та співмешканці останнього - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 146 та частиною четвертою статті 189, частини першої статті 115, частиною першою статті 289 КК України.

20 березня 2017 року до суду органом досудового розлідування надіслано повідомлення, що під час розслідування вказаного кримінального провадження, у зв'язку із тим, що ОСОБА_4 за відомими місцями реєстрації та проживання протягом понад трььох місяців не з'являвся, встановлені номери операторів мобільного зв'язку останього, а також термніли з якими вони працбвали у мережі не реєструються, близькі родинні зв'язки у вказаної особи на території України відсутні, ОСОБА_4 17.03.2017 було оголошено у розшук, як безвісно зниклу особу, про що винесено відповідну постанову та надано доручення органу Національної поліції України у порядку статті 40, 41 КПК України.

03 квітня 2017 року до органу досудового розслідування надійшла заява ОСОБА_4 та нотаріально посвідчена довіреність останнього, відповідно до якої він живий та здоровий, перебуває на території України, проте враховуючи, що відносно нього було скоєно тяжкі злочини насильницького характеру, особи якими вчинено зазначені кримінальні правопорушення не встановлені і до кримінальної відповідальності не притягнуті, існують об'єктивні підстави, що йому на території м. Києва загрожує реальна небезпека, у зв'язку з чим наявні приводи та підстави для застосування відносно нього заходів безпеки, передбачених Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Враховуючи викладене, а також те, що на теперішній час встановлено фактичне місце перебування ОСОБА_4, 06.04.2017 винесено постанову про зняття з розшуку останнього, яку для забезпечення виконання спрямовано до органів Національної поліції України.

Беручи до уваги викладене, прошу врахувати під час розгляду адміністративної справи № 826/19954/16 за позовом ОСОБА_4 вищевикладену інформації, а також враховуючи, що на теперішній час на території м. Києва життю та здоров'ю останнього загрожує реальна небезпека, за можливості розглянути справу у його відсутність.

Окрім викладеного, повідомляю, що досудовим розслідуванням встановлено, що до організації вчиненого відносно ОСОБА_4 злочину причетні особи, що на теперішній час перебувають на території Російської Федерації, а також що грошові кошти, які планувалось здобути за результатами його вчинення мали бути спрямовані до тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей (т.з. «ДНР» та «ЛНР»), з метою їх використання для ведення представниками влади Російської Федерації агресивної війни проти України» (а.с. 48-49).

Згідно постанови про оголошення у розшук осіб від 17.03.2017, яка винесена Старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України в рамках кримінального провадженні № 0008030 щодо безвісно зниклих осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_9, заяви від 03.04.2017 за підписом ОСОБА_4 та постанови про зняття з розшуку осіб від 06.04.2017 (а.с. 50-53, 56-57) позивач переховується, оскільки його життю та здоров'ю загрожує небезпека від осіб, що на даний час перебувають на території Російської Федерації, тому повернення позивача на територію Російської Федерації є небезпечним, що в свою чергу свідчить, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження можливої загрози його життю, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

Отже, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак, позовні вимоги в частині зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України, задоволенню не підлягають з огляду на наступні обставини справи.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що до виключної компетенції відповідача належить повноваження прийняти рішення про визнання громадянин біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У відповідності до частини другої ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, враховуючи, що рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 скасовано, тому з метою захисту прав позивача слід зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.В. Файдюк

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Костюк Л.О.

Файдюк В.В.