Справа № 802/1005/17-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Вінниця

09 серпня 2017 р. Справа № 802/1005/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Крапівницької Н. Л.,

суддів: Альчука М.П.,
Воробйової І.А

секретаря судового засідання: Демченка А.М.,

за участю представників сторін:

позивача: Барана М.Е.,

представника позивача: Глівінської С.Й.,

відповідача: Ільчика О. В.,

третьої особи : Олійник Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними, нарахування та виплата одноразової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовом в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплати, ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, передбаченої діючим законодавством.

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу, ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу у результаті отримання II групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби під час бойових дій у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Листом від 04.05.2017 року №12/1417 Військовий обласний військовий комісаріат повідомив про відмову Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги на підставі витягу з протоколу №41 від 21.04.2017 року.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які є у справі, суд встановив наступне.

13.08.2015 року ОСОБА_1 , звернувся до військового комісаріату Вінницької області з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із інвалідністю, яка настала внаслідок поранення отриманого при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку 25.08.2015 року Вінницький обласний військовий комісаріат надав відповідь, в якій зазначав, що позивач не надав документів про первинну дату встановлення інвалідності. 17.03.2016 року ОСОБА_1 подав до Військового комісаріату Вінницької області витребувані документи. 21.03.2016 року ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовив у виплаті одноразової грошової допомоги з зв`язку із тим, що на позивача не поширюється дія постанови КМУ від 25.12.2013 року №975, оскільки інвалідність позивачу встановлена до 1 січня 2014 року.

Так, постановою від 24.01.2017 року Вінницький апеляційний адміністративний суд визнав відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності II групи в результаті отриманого поранення, внаслідок виконання обов`язків військової служби протиправною та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.09.2016 року про надання грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю в порядку встановленому Законом.

Вінницький обласний комісаріат виконав вимоги постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду та направив пакет документів для розгляду заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги до Міністерства Оборони України.

Але, листом від 04.05.2017 року №12/1417 (а. с. 8) ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив про відмову Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі витягу з протоколу №41 від 21.04.2017 року (а. с. 9).

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. (ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно вимог ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;

3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві;

4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві;

7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;

8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;

9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ визначено, що встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до п. 6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Відповідно до п. 8 Порядку №975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений зі строкової служби у жовтні 1984 року та визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби під час первинного огляду МСЕК у 1984 році внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби під час первинного огляду органами МСЕК у 1984 році. Під час повторного огляду МСЕК відповідно до довідки серії МСЕ №019293 ( а. с. 10 ) ОСОБА_1 01.07.2000 року встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок тієї ж причини. Відповідно до довідки МСЕК серії АВ №002975 від 01.07.2007 року (а. с. 12) група інвалідності та причина її встановлення позивачу не змінилась та встановлено інвалідність безстроково.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові №21-135а15 від 21.04.2015 року, виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ колегія суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії вже був висловлений Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року (справа № 21-446а14).

Частиною 1 ст. 244-2 КАС України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд також зазначає, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

Іншими словами, до події, факту застосовується той закон (нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце, крім випадків, пом`якшення або скасування відповідальності.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Як зазначив Конституційний Суд України це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Наведене в сукупності свідчить, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідність, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №3215-V від 03.11.2006 року були внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зокрема ст. 16 була викладена в новій редакції. Замість державного обов`язкового особистого страхування законодавцем введено правову норму щодо одноразової грошової допомоги.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що одноразова грошова допомога має виплачуватись звільненим з військової служби особам у зв`язку з інвалідністю, що сталася після 01.01.2007 року.

Суд також звертає увагу на те, що згідно з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів зазначає, що подія наслідком якої є нарахування і виплата одноразової грошової допомоги є встановлення інвалідності відповідно до довідки МСЕК. У досліджуваному випадку встановлення інвалідності відбулось ще 1984 року. Після повторного огляду МСЕК 25.03.2000 року позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності. Оскільки Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року, повторне встановлення (зміна) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в зв`язку із отриманням другої групи інвалідності - відмовити .

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддяпідписКрапівницька Н. Л.

СуддіпідписАльчук М.П.

підписВоробйова І.А

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар