Справа № 800/22/17 (800/267/16)
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
15 травня 2017 року П/800/22/17
Судді Вищого адміністративного суду України Олендера І.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_1( далі - Позивач) було задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції ( далі - ВРЮ) від 31березня 2016 року №709/0/15-16« Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді» у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.
Підставою для задоволення позову судом зазначено:недотримання конституційного принципу стосовно індивідуальної відповідальності; відсутність порушення приписів кримінально-процесуального закону під час розгляду апеляційних скарг колегіями апеляційного суду до складу яких входила Позивач щодо обрання запобіжного заходу стосовно громадянин ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13; відповідач, як орган який вирішував питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, фактично оцінював законність судового рішення хоча такими повноваженнями він не наділений; позивач не допустила грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Вважаю, що такий висновок суду не відповідає правильному застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 рішенням Київської міської ради народних депутатів VII сесії XХI скликання від 12 грудня 1991 року № 19 обрана народним суддею Дарницького районного народного суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 4 березня 1998 року № 161/98-ВР обрана суддею Київського міського суду (нині - Апеляційний суд міста Києва) безстроково.
Суддя ОСОБА_1. приймала участь у розгляді апеляційних скарг колегіями апеляційного суду щодо обрання запобіжного заходу стосовно громадянин ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13
Суд встановив, що спеціальна перевірка щодо судді ОСОБА_1 здійснювалася в порядку, визначеному Законом України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон про відновлення довіри до судової влади), яким визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції.
За результатами вказаної перевірки ТСК складено висновок від 10 червня 2015 року № 57/02-15 стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2., ОСОБА_3.,ОСОБА_1, ОСОБА_4. та ОСОБА_5., яким встановлено наявність в діях наведених суддів порушення присяги судді.
Вищевказаний висновок направлений до ВРЮ для розгляду.
За результатами розгляду такого 31березня 2016 року на засіданні Вищої ради юстиції прийнято Рішення № 709/0/15-16«Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді».
У зазначеному рішенні констатовано, що суддеюОСОБА_1., під час розгляду апеляційних скарг колегіями апеляційного суду до складу яких входила Позивач щодо обрання запобіжного заходу стосовно громадянин ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях, не вчинено дій, які сприяли виконанню завдань кримінального провадження та цілям положення статті 5 Конвенції, а саме не забезпечено належної охорони прав та законних інтересів підозрюваних, не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та не була піддана арешту або затриманню, здійсненого всупереч положенням ст. 5 Конвенції, що вказує на порушення присяги судді при здійсненні правосуддя, оскільки вказані дії порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, свідчить про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади, що в свою чергу є підставою для внесення подання про звільнення її з посади судді.
Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 6, ч.2 ст. 19 Основного Закону України(у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановленихКонституцією Українимежах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції Україниправосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особливості діяльності судів як органів правосуддя об'єктивно обумовлюють необхідність забезпечення ефективного функціонування системи судів України. Конституцією України (ч. 1 ст. 130) передбачено обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, окреме визначення видатків на утримання судів у Державному бюджеті України.
Важливим засобом забезпечення ефективного функціонування органів правосуддя та незалежності суддів є Вища рада юстиції, діяльність якої цілком зосереджена саме в цій сфері.
Відповідно до ч. 2ст. 1 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
Як зазначено у пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідностіКонституції України(конституційності) окремих положеньЗакону України «Про Вищу раду юстиції», правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків. Згідно зОсновним Законом Українисуддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, порушення суддею присяги; внесення подання про звільнення суддів з посад належить до повноважень Вищої ради юстиції (п. 5 ч.5 ст. 126, п. 1 ч. 1 ст. 131). Порядок та підстави внесення подання про звільнення суддів з посад за порушення ними присяги встановлюються ст. 105 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»таст. 32 Закону України «Про вищу раду юстиції».
Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачено п. 4 ч. 4 ст. 54 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»та кореспондується з п. 5 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Вказане дає підстави вважати, що дотримання суддею присяги його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про Вищу раду юстиції»до ВРЮ з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади можуть звертатися:
1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС) за умови, що таке рішення було нею прийняте за результатами перевірки відомостей про наявність підстав для звільнення судді з посади;
2) член ВРЮ за результатами перевірки відомостей про наявність підстав для звільнення судді з посади, проведення якої було йому доручено відповідно до цього Закону.
3) інші суб'єкти у випадках, визначенихЗаконом України «Про судоустрій і статус суддів».
Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» визначено, що питання про звільнення судді з підстав, передбаченихпунктами 4 - 6 ч. 5 ст. 126 Конституції України(порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після наданняВищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом,відповідного висновку або за власною ініціативою.
Провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження (ч. 2 ст. 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції»).
Статтею 97 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено види дисциплінарних стягнень, до яких, зокрема, належить висновок про направлення рекомендацій до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення суді з посади з підстав порушення присяги.
Суд встановив, що спеціальна перевірка щодо судді ОСОБА_1 здійснювалася в порядку, визначеному Законом України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»(далі - Закон про відновлення довіри до судової влади), яким визначені правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.
За п. 4 ч.1ст. 1 зазначеного Законуперевірка суддів проводиться з метою з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності.
За пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону суддясуду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово чи в колегії суддів рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю; про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цимЗаконом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.
Для реалізації цьогоЗаконубуло утворено Тимчасову спеціальну комісію з перевірки суддів судів загальної юрисдикції.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону про відновлення довіри до судової влади за результатами перевірки суддів ТСК ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і оприлюдненим на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції.
Згідно з ч. 2 ст. 7 вказаного Закону висновок ТСК про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється до Вищої ради юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом.
Таким чином, оскільки ТСК не є органом, який може здійснювати дисциплінарне провадження, а тому у разі виявлення в діях судді ознак порушення присяги ТСК направляє висновок для розгляду до Вищої ради юстиції.
Висновок ТСК про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції.
З огляду на наведене, норми Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» є спеціальними по відношенню до інших законодавчих актів, у тому числі і Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в частині регулювання правовідносин з приводу порядку проведення ТСК спеціальної перевірки відносно суддів як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур з розгляду питань про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги та жодним чином не суперечить Закону України «Про Вищу раду юстиції», в частині визначення переліку суб'єктів, які можуть ініціювати розгляд питання про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Висновок ТСК від 10 червня 2015 року за № 57/02-15 стосовно в тому числі і судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 був направлений до Вищої ради юстиції для розгляду.
За результатами розгляду висновку ТСК, Вища рада юстиції відкрила дисциплінарну справу стосовно судді.
Отже, Тимчасова спеціальна комісія була компетентним та уповноваженим органом, а її повноваження не суперечили Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Так, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім визначених пунктом 1 статті 5 випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Одним з таких випадків є законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинення нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У статті 29 Конституції України зазначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Встановлена ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості особи у вчиненні злочину як одна із гарантій прав і свобод людини і громадянина є загальною і в однаковій мірі поширюється на всі випадки звинувачення особи з боку держави та застосування до неї примусу від імені держави.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 178 КПК Українивизначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК Українипід час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частиною 1ст. 183 КПК Українивстановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Статтею 206 КПК Українивизначено загальні обов'язки судді щодо захисту прав людини. Частиною 6 цієї статті встановлено, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, якимзакономнадано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством. Слідчий суддя зобов'язаний діяти в порядку, передбаченому ч. 6 цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (ч.7 ст.206 КПК України).
Невчинення суддями необхідних процесуальних дій, спрямованих на повне, всебічне та об'єктивне з'ясування всіх обставин справи і винесення обґрунтованого рішення, ненадання з відповідним відображенням у рішенні оцінки доказам з посиланням на конкретні обставини та мотиви їх відхилення, необґрунтована відмова у задоволенні клопотання, і як наслідок, ухвалення невмотивованого рішення, беззаперечно викликає сумніви у їх незалежності, об'єктивності, безсторонності та неупередженості.
Відповідачем встановлено, що у згадуваних випадках, Позивачем не забезпечено приписів Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не виконано покладених на нього професійних обов'язків, не забезпечено в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства.
Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув'язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватись у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Частиною п'ятою статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Присяга судді вимагає від нього об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкорюючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді.
Частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги визнавалось вчинення ним дій, у тому числі тих, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Слід зазначити, що Вищою радою юстиції перегляд судових рішень на предмет їх правомірності та законності не здійснювався, а оцінювалися дії судді при розгляді справи та прийнятті рішення, зокрема щодо дотримання ним вимог законодавства відносно об'єктивності та неупередженості.
Крім того, порушення присяги є безумовною підставою для звільнення судді безвідносно до будь-яких інших обставин, в тому числі попередньої професійної діяльності судді, його характеристики впродовж цієї діяльності тощо.
Частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії оцінки рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень як правомірних. Відповідно до цих критеріїв рішення, дія чи бездіяльність повинні бути прийняті (вчинені): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, виходячи з існування спеціально створеного органу, правомочного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги; встановлення процедури такого провадження; коли визначено, хто і впродовж якого строку може звернутися із заявою про перевірку судді, за здійснення яких суддя підлягає перевірці; коли виокремлено часові проміжкиздійснення дій, що підлягали перевірці і на момент скоєннязазаконом визнавалисяпорушенням, можна дійти висновку, що у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення суддів з посади, суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю.
В рамках такого контролю суд зобов'язаний перевірити, чи є рішення ВРЮ протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати; або цим органом були перевищені встановленізаконом повноваження; чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті чи цілям, які переслідує закон; або що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, що оскаржується. Рішення ВРЮ має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
З врахуванням зазначеного вище та за наслідками дослідження фактичних обставин справи вважаю, що суд повинен був встановити чи вчинив Позивач дії які стали підставами для ухвалення спірного рішення за вчинення яких була передбачена відповідальність судді, чи відсутні обставини, що виключають її настання, чи прийняте відповідачем рішення ґрунтується на законі і є обґрунтованим, а застосована до позивача міра відповідальності є співмірна (не є явно несправедливою або свавільною), чи не було порушено права позивача, як судді, за яких рішення про його відповідальність за порушення присяги могло викликати обґрунтовані сумніви в його законності.
Таке правозастосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 22 листопада 2016 року у справі № 800/268/16.
Проте, при прийнятті постанови від 15травня 2017 року Вищим адміністративним судом України викладене вище не враховано.
Відповідно до ч. 3 ст. 25 КАС України суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Суддя Вищогоадміністративного суду УкраїниІ.Я. Олендер