Справа № 489/3899/16-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

18 серпня 2017 року м. Київ К/800/21312/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08.12.2016р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017р., позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення №55/3 від 18.07.2016р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії; в задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області подало касаційну скаргу (із заявленим в ній клопотанням про поновлення строку касаційного оскарження), в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просило рішення судів скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 29.06.2017р. касаційна скарга, з урахуванням положень ст.214 КАС України, залишалась без руху.

Вимоги зазначеної ухвали виконано; при цьому, як свідчать надані особою, що подала касаційну скаргу, докази, строк подання касаційної скарги нею не пропущено.

Разом з тим, дослідивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, у відкритті провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, а з 12.03.2008р. прийнята на консульський облік в державі Ізраїль, де постійно проживає.

16.09.2014р. ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва із заявою про призначення їй пенсії за віком, проте отримала відмову, оформлену рішенням від 16.12.2014р. №91/1, з посиланням на недодання до заяви документів, що підтверджують місце проживання (реєстрації) особи.

Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 26.02.2015р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016р., визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва від 16.12.2014р. за №91/1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва розглянути подану 16.09.2014р. заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення; в задоволенні інших вимог відмовлено.

За наслідками повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії рішенням Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва від 18.07.2016р. №55/3 було відмовлено ОСОБА_1 в її призначенні з посиланням на неподання документу, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) заявника в Україні.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створення мережі державних, комунальних, приватних закладів за догляду за непрацездатними.

Згідно зі ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 26 цього ж Закону передбачені підстави для призначення пенсії за віком.

При цьому, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, передбачено додання до заяви про призначення пенсії, зокрема, документів про місце проживання (реєстрації) особи - паспорту або довідки відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування (п.2.1 та п.2.22 Порядку).

Разом з тим, ст.92 Закону України від 05.11.1991р. №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.51 Закону №1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні й держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, а тому відмова пенсійного органу в прийнятті до розгляду документів для призначення особі пенсії за віком з підстави відсутності у неї зареєстрованого місця проживання в Україні є неправомірною.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що позивач, хоча і мешкає за кордоном, проте є громадянкою України, а отже має право на призначення їй пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, незалежно від місця її проживання.

Відповідно до п.5 ч.5 ст.214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів п.5 ч.5 ст.214 КАС України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, що її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник