Справа № 810/1949/17
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року № 810/1949/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Миронівської районної державної адміністрації, третя особа Потіцька сільська рада Миронівського району Київської області про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Миронівської районної державної адміністрації, третя особа Потіцька сільська рада Миронівського району Київської області про зобовязання Миронівську районну державну адміністрацію Київської області прийняти рішення щодо виділення ОСОБА_1 земельної ділянки (паю) у натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих в адміністративних межах Миронівського району Київської області, у розмірі середньої частки (паю) 4,41 умовних кадастрових гектарів члена колективного сільськогосподарського підприємства імені ОСОБА_2 села Потік Миронівського району Київської області.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц, яким за ним визнано право на земельній пай середнім розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів у колективному сільськогосподарському підприємстві імені ОСОБА_2 села Потік Миронівського району Київської області, неодноразово звертався до відповідача з заявами про виділення зазначеної земельної ділянки у натурі (на місцевості) та надання дозволу на розроблення технічної документації.

Разом з цим, відповідач вказані заяви по суті не розглянув, пославшись на відсутність у нього повноважень щодо розпорядження земельними ділянками для сільськогосподарських потреб за межами населеного пункту.

Позивач, посилаючись на положення статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 № 899-IV, стверджує, що повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів належать саме районним державним адміністраціям.

Відтак позивач вважає надані йому відповіді протиправними та просить суд зобовязати відповідача прийняти рішення про виділення йому земельної частки (паю).

Відповідач позов не визнав, на обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, відведення земельних ділянок для сільськогосподарських потреб за межами населених пунктів відноситься до компетенції територіальних органів Держгеокадастру.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд за клопотанням сторін ухвалив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц за ОСОБА_1 визнано право на земельний пай середнім розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів у колективному сільськогосподарському підприємстві імені ОСОБА_2 села Потік Миронівського району Київської області (а.с. 11-12).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 була членом КСП ім. Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області, якому рішенням Потіцької сільської ради народних депутатів від 16.09.1994 №2-94 було передано у колективну власність земельні ділянки загальною площею 3094,9 га, що підтверджується державним актом від 27.04.1995, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №5.

Відповідно до витягу з технічної документації з паювання земель та розрахунку вартості земельної частки (паю) «КСП ім. К.Маркса» по Потіцькій сільській раді, середній кадастровий розмір паю становить 4,41 умовних кадастрових гектарів.

З урахуванням викладеного, Миронівський районний суд Київської області у вказаному рішенні дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання земельного паю середнім розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів.

Судом встановлено, що рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц особами, які брали участь у справі, не оскаржено та набрало законної сили 28.03.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до Миронівської районної державної адміністрації із заявами, у яких просив виділити йому у натурі (на місцевості) земельну ділянку (пай) відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц.

Розглянувши звернення позивача, Миронівська районна державна адміністрація повідомила позивачеві, що для виділення земельної ділянки (паю) та надання дозволу на розроблення технічної документації позивачеві йому необхідно звернутись до Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, надавши графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки, копію паспорта та ідентифікаційного коду (а.с. 20, 22).

Судом також встановлено, що позивач зверталась з аналогічним вимогами до Відділу Держгеокадастру Миронівському районі Київської області.

Проте, розглянувши звернення позивача про виділення йому земельної ділянки (паю) відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц, з урахуванням доданих графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки, Головне управління Держгеокадастру у Київській області листом від 04.01.2017 повідомило, що повноваження щодо виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) за межами населених пунктів належать відповідним районним державним адміністраціям.

Вважаючи, що відповідач протиправно ухиляється від свого обовязку щодо розгляду та вирішення питання про виділення земельної ділянки (паю) згідно рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно з нормами статті 2 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (далі ЗК України) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею (частина 1 вказаної статті).

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (частина 2 вказаної статті ).

Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (частина 3 вказаної статті).

Згідно з положеннями пункту 8 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до статті 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно.

Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарського призначення, водний фонд, резервний фонд).

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Громадянам України із числа депортованих осіб, які поселилися в сільській місцевості, державою забезпечується безкоштовна передача у власність землі сільськогосподарського призначення в розмірі земельного паю, визначеного для цієї місцевості, за рахунок земель запасу та резервного фонду в разі їх наявності.

При обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності. Загальний розмір обчисленої для приватизації площі сільськогосподарських угідь поділяється на загальну кількість осіб, зазначених у частині першій цієї статті.

Вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) працівників відповідних підприємств, установ і організацій та пенсіонерів з їх числа є рівними.

Розміри земельних ділянок, що виділяються для працівників державних та комунальних закладів, підприємств і організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерів з їх числа, які проживають у сільській місцевості або селищах міського типу, не можуть перевищувати норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства.

Внутрігосподарські шляхи, господарські двори, полезахисні лісосмуги та інші захисні насадження, гідротехнічні споруди, водойми тощо можуть бути відповідно до цього Кодексу передані у власність громадян, сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що створені колишніми працівниками державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 цієї ж статті передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Системний аналіз викладених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що громадяни, які на дату набрання чинності ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III (01.01.2002), не здійснили оформлення права на земельну ділянку пай, здійснюють їх приватизацію відповідно до положень статтей 25 та 118 Земельного кодексу України.

У свою чергу, зі змісту статтей 25 та 118 ЗК України слідує, що для безоплатного отримання у власність земельних ділянок, які перебувають у державній та комунальній власності, зацікавленій особі необхідно звернутись до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України (у редакції, чинній на момент звернення позивача з відповідними заявами до відповідача), селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 3 статті 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

Натомість частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів належить до виключної компетенції Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Оскільки обрана для приватизації позивачем земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, а її відведення не повязане з випадками, передбаченими пунктами «а»-«в» частини 3 статті 122 Земельного кодексу України, заява позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не підлягає розгляду відповідною районною державною адміністрацією.

Відтак, суд дійшов висновку, що, у даному випадку, зазначаючи у відповідях на заяви позивача про необхідність звернення для вирішення питання про виділення земельної ділянки (паю) відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області від 03.03.2016 у справі №371/2021/15-ц до Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для зобовязання відповідача прийняти рішення щодо виділення ОСОБА_1 земельної ділянки (паю) у натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих в адміністративних межах Миронівського району Київської області.

Щодо посилань позивача на норми Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV (далі Закон № 899-IV), який по іншому розмежовує компетенцію органів державної влади у питаннях виділення громадянам земельних ділянок (паїв) суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до приписів статті 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Таким чином у законодавстві, що регулює питання виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), існує колізія.

При вирішенні способу подолання зазначеної колізії суд виходить із загальнотеоретичних принципів права, відповідно до яких у випадку наявності колізії у застосуванні правових норм, застосуванню підлягає спеціальна правова норма (змістовний принцип), а в разі неможливості вирішення колізії в зазначений спосіб (наприклад якщо обидві норми є спеціальними) застосуванню підлягає норма, яка була прийнята пізніше (темпоральний принцип).

Суд зазначає, що 01.01.2013 набрав чинності Закон України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким статтю 122 Земельного кодексу України, що регулює повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, викладено у новій редакції.

Так, до прийняття Закону України № 5245-VI, частина 3 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III мала наступну редакцію:

« 3. Районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті.».

Водночас, після набрання чинності Законом України № 5245-VI та на момент звернення позивача до Миронівської РДА, частина 3 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III мала наступну редакцію:

«Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.».

Тобто змінами, внесеними Законом України № 5245-VI, районні державні адміністрації були позбавлені повноважень щодо передачі земельних ділянок державної власності за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Відповідні повноваження були передані Центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

При цьому, законодавець не вніс відповідних змін та не привів у відповідність з приписами статті 122 Земельного кодексу України положення статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 № 899-IV.

Беручи до уваги, що до статті 5 Закону № 899-IV у частині, що стосується повноважень органу, який здійснює виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів, з моменту прийняття вказаного закону не вносилось жодних змін, суд дійшов висновку, що, у даному випадку, для подолання колізії цієї норми та статті 122 Земельного кодексу України слід застосовувати загальнотеоретичний принцип lex posterior derogat priori (лат. «пізнішим законом відміняється більш ранній»), за яким перевага надається закону, який прийнятий пізніше, тобто нормі статті 122 Земельного кодексу України з урахуванням змін, внесених Законом України № 5245-VI.

Окремо суд звертає увагу позивача, що фактично відмова у наданні позивачеві дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, викладена у листі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 04.01.2017 №Ч-38936/0-143/6-17, повязана не з фактом відсутності у ГУ Держгеокадастру у Київській області повноважень щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, а з фактом включення бажаної до відведення земельної ділянки до переліку земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, які виставлені на земельні торги, що виключає можливість відчуження такої земельної ділянки до завершення торгів.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень та вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь субєкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, повязаних з розглядом справи суду, не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 31.07.2017.