Справа № 804/4033/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2017 року м. Київ К/800/13924/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Веденяпіна О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2013 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року

у справі №804/4033/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_4.) звернувся до суду з позовом до Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби України, правонаступником якої була Криворізька південна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, про: 1) визнання недійсними податкових повідомлень-рішень: від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 4486,07 грн.; від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 67259,19 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 58059,68 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 9199,51 грн.; від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 510,00 грн.; від 3 грудня 2012 року № про визначення грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 6460,00 грн.; від 3 грудня 2012 року № про визначення грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1985,30 грн.; 2) визнання дій неправомірними.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 11 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року, адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби від 3 грудня 2012 року № в частині застосовної штрафної санкції в сумі 6120 грн. У решті позову відмовив.

ФОП ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю. Вважає, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Криворізька південна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову повністю. З касаційної скарги вбачається, що Криворізька південна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області фактично не погоджується з судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 3 грудня 2012 року № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6120 грн.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Криворізькою південною міжрайонною державною податковою інспекцією Дніпропетровської області проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_4 за період з 9 травня 2009 року по 30 вересня 2012 року, за результатами якої складено акт від 20 листопада 2012 року №874/172/НОМЕР_1.

Правовою підставою для проведення документальної позапланової перевірки контролюючим органом визначено підпункт 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, а фактичною - неподання позивачем податкових декларацій з податку на додану вартість за березень - грудень 2011 року та за січень - вересень 2012 року.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи органу державної податкової служби мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Отже, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки, має захищати свої права шляхом не допуску до проведення перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, суть виявлених при перевірці порушень має бути предметом розгляду в суді.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач допустив відповідача до проведення документальної виїзної позапланової перевірки.

На підставі акта перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення:

від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 4486,07 грн. за основним платежем;

від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 67259,19 грн., в т.ч. в сумі 58059,68 грн. за основним платежем та в сумі 9199,51 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

від 30 листопада 2012 року № про накладення штрафних (фінансових) санкціями в сумі 510,00 грн. на підставі абзацу 1 пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України;

від 3 грудня 2012 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6460,00 грн. на підставі пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» за порушення вимог пункту 9 частини першої статті 3 цього закону, що полягало у невиконанні щоденного друку фіскального звітного чеку та його незберіганні;

від 3 грудня 2012 року № про застосування на підставі статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки штрафних (фінансових) санкцій» штрафних санкцій в сумі 1985,30 грн. за порушення вимог пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320.

Позивач звернувся до контролюючого органу вищого рівня зі скаргою про перегляд вказаних податкових повідомлень-рішень і вважає, що його скарга в силу вимог пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України вважається повністю задоволеною на його користь, оскільки вмотивоване рішення за скаргою не надіслано протягом 20-денного строку - строку, встановленого пунктом 56.8 статті 56 зазначеного кодексу, для прийняття вмотивованого рішення та надіслання його платнику.

Право платників податків оскаржити в адміністративному або судовому порядку рішення, прийняті контролюючим органом, передбачено пунктами 56.1, 56.2 пункту 56 статті 56 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пункту 56.2 статті 56 Податкового кодексу України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Пунктом 56.8 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Згідно з пунктом 56.9 статті 56 Податкового кодексу України керівник (або його заступник) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника контролюючого органу (або його заступника), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника контролюючого органу (або його заступника) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Пунктом 42.3 статті 42 Податкового кодексу України передбачено: якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що скарга про перегляд податкових повідомлень-рішень направлена позивачем на адресу контролюючого органу вищого рівня 14 грудня 2012 року.

Вказана скарга отримана Державною податковою службою у Дніпропетровській області 18 грудня 2012 року.

Рішенням Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 28 грудня 2012 року №32411/10/10-014 продовжено термін розгляду скарги до 16 лютого 2013 року включно.

Рішення Державною податковою службою у Дніпропетровській області від 28 грудня 2012 року №32411/10/10-014 про продовження терміну розгляду скарги направлено позивачу за податковою адресою: 50000, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Черняховського, 117, що підтверджується переліком поштових відправлень, переданих 28 грудня 2012 року на Дніпропетровський поштамп, конвертом, який повернувся контролюючому органу, та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Державною податковою службою у Дніпропетровській області прийнято рішення від 15 лютого 2013 року №745/10/10-25 про результати розгляду скарги, яким скаргу залишено без задоволення. Це рішення отримано позивачем 20 лютого 2013 року.

Зважаючи на те, що вмотивоване рішення про продовження строку розгляду скарги позивача надіслано останньому за його податковою адресою поштою з повідомленням про вручення до закінчення 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, а вмотивоване рішення про розгляд скарги позивача, надіслано останньому за його податковою адресою поштою з повідомленням про вручення до закінчення продовженого за рішенням керівника контролюючого органу, підстави вважати, що скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків відсутні.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно вказав на те, що наданий позивачем доказ - довідка ВПЗ №72 ЦПЗ №2 Укрпошти від 31 травня 2013 року є доказом факту неотримання позивачем рішень відповідача, однак не є доказом факту не надіслання рішень про продовження строку розгляду скарги чи рішення про результати розгляду такої скарги за податковою адресою платника податків, наслідком наявності якого закон передбачає задоволення скарги.

І. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 листопада 2012 року № грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 4486,07 грн. за основним платежем слугували висновки відповідача про порушення вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13-92.

Позивач у періоді, що перевірявся, здійснював діяльність на загальній системі оподаткування.

За висновками контролюючого органу порушення вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13-92 полягало у тому, що позивач не в повному обсязі включив до складу валового доходу усі доходи за звітний податковий період від продажу товарів (надання послуг, виконання робіт), а саме: не включив за ІІ-IV квартали 2009 року доход в сумі 2086,72 грн. та за 2010 рік - в сумі 27829,37 грн.

При цьому контролюючим органом було встановлено, що на розрахункові рахунки позивача внаслідок здійснення господарської діяльності у 2009 році надійшло 600 грн., а у 2010 році - 32820 грн. Від продажу товарів за готівкові кошти з використанням реєстраторів розрахункових операцій у 2009 році надійшло 68957,72 грн., а у 2010 році - 235832,37 грн.

У зв'язку з тим, що позивач надав до перевірки не всі документи та не надав пояснення, занижений доход в сумі 29907,25 грн. встановлений контролюючим органом в результаті додавання даних звітів використання РРО та виписок банку з рахунків позивача.

Так, в результаті співставлення задекларованих позивачем показників та даних, що виявлені під час проведення перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про заниження позивачем оподатковуваного доходу в загальній сумі 29907,25 грн., в т.ч. за 2009 рік в сумі 2086,78 грн. (згідно з актом перевірки (а.с. 11 зворот) 1427,06 грн. за ІІ квартал 2009 року і 659,72 грн. за IV квартал 2009 року) та за 2010 рік в сумі 27820,47 грн.

Заниження вказаного оподатковуваного доходу призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в загальній сумі 4486,07 грн., в тому числі: за ІІ-IV квартали 2009 року в сумі 313,01 грн. (15% від 2086,72 грн.) та за 2010 рік в сумі 4173,06 грн. (15% від 27820,47 грн.).

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян».

Згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до статті 13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно з пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

Позивачем в судах попередніх інстанцій не надано доказів, які б спростували встановлені контролюючим органом обставини щодо фактичного розміру отриманого позивачем доходу від підприємницької діяльності за ІІ-IV квартали 2009 та за 2010 рік.

В касаційній скарзі позивач також не надводить доводів та доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків податкового органу та судів попередніх інстанцій про заниження оподатковуваного доходу за ІІ-IV квартали 2009 року в сумі 2086,72 грн. та за 2010 рік в сумі 27820,47 грн. та, як наслідок, податку з доходів фізичних осіб за ІІ-IV квартали 2009 року в сумі 313,01 грн. та за 2010 рік в сумі 4173,06 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правильність висновку контролюючого органу про заниження позивачем грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 4486,07 грн. за основним платежем.

Водночас позивач в судах попередніх інстанцій посилався на те, що контролюючий орган визначив йому грошове зобов'язання за закінченням строку - 1095 днів, встановленого у пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Такі доводи залишились судами попередніх інстанцій поза увагою.

Відповідно до підпункту 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (чинного на час звітних періодів, за які визначені грошові зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб) за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Нормою пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (чинного на час прийняття податкового повідомлення-рішення) визначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальністю особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Відповідно, обчислення граничного строку визначення платнику податку зобов'язань зі сплати податку здійснюється за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому правила застосування такого строку не змінюються залежно від того, коли зобов'язання зі сплати податку визначені контролюючим органом платнику.

На момент початку перебігу строку визначення платнику податку податкових зобов'язань діяла норма підпункту 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», за якою початок перебігу 1095 днів розпочинався з наступного дня за днем граничного строку подання податкової декларації (у разі, якщо така декларація подана у встановлений законом строк).

Пунктом 4 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92 визначено, що громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, надають податковому органу декларації за наслідками кожного звітного кварталу, а також звітного року у строки, визначені законом.

Виходячи з положень підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює, зокрема:

календарному кварталу - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (підпункт «б» підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4);

календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), - до 1 квітня року, наступного за звітним (підпункт «г» підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4).

Таким чином, податкові декларації за базовий податковий (звітний) період - ІІ квартал 2009 року мали бути подані до 10 серпня 2009 року, за ІІІ квартал 2009 року - до 9 листопада 2009 року і за 2009 рік - до 1 квітня 2010 року, за 2010 рік - до 1 квітня 2011 року.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги, що контролюючим органом зафіксовано в акті перевірки своєчасне подання декларацій про майновий стан і доходи за період, що перевірявся, закінчення 1095 днів визначення зобов'язань зі сплати податку з доходів фізичних осіб за ІІ квартал 2009 року припадало на 11 серпня 2012 року, за ІІІ квартал 2009 року на 10 листопада 2012 року, за 2009 рік на 2 квітня 2013 року, за 2010 рік на 2 квітня 2014 року.

Податкове зобов'язання визначено позивачу за податковим повідомленням-рішенням № 30 листопада 2012 року, отже за ІІ квартал 2009 року контролюючим органом визначено таке зобов'язання за закінченням 1095 днів. При цьому податкове зобов'язання за ІІ квартал 2009 року визначено із суми доходу 1427,06 грн. і складає 214,05 грн. (1427,06 х 15%).

За таких обставин податкове повідомлення-рішення від 30 листопада 2012 року № в частині визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 214,05 грн. є протиправним, тому позов щодо визнання його недійсним в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо ІІІ кварталу 2009 року заниження оподатковуваного доходу в акті перевірки не встановлено, а відповідно, податкове зобов'язання за цей період не визначалося.

Решта податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 4272,02 грн., за ІV квартал 2009 року та 2010 року визначено не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкових декларацій за ці періоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів суд касаційної інстанції дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 30 листопада 2012 року № в частині визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 214,05 грн. підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про задоволення позову. У решті вирішення позову щодо цього податкового повідомлення-рішення оскаржувані судові рішення залишаються без змін.

ІІ. Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 листопада 2012 року № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 67259,19 грн., в т.ч. в сумі 58059,68 грн. за основним платежем та в сумі 9199,51 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, слугували висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог пунктів 180.1 статті 180, пунктів 181.1, 183.1, 183.2 статті 181 Податкового кодексу України.

За висновками контролюючого органу порушення позивачем наведених норм Податкового кодексу полягало у тому, що позивач за останні 12 календарних місяців (з лютого 2010 року по січень 2011 року) сукупно отримав доход більше ніж 300000 грн., а саме: 301805,02 грн., однак не подав заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість до 10 числа календарного місяця - лютого 2011 року, що настає за місяцем - січнем 2011 року, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій.

Податок на додану вартість в сумі 58059,68 грн. контролюючим органом визначено з бази оподаткування операцій з постачання товарів/послуг за період з 11 лютого 2011 року по 30 вересня 2012 року. Так, контролюючим органом встановлено, що позивач у цей період отримав доход від торгівельної діяльності в сумі 290298,34 грн. і нарахував виходячи з цього доходу податок на додану вартість в розмірі 20 %.

Відповідно до пункту 180.1 статті 180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником податку є, зокрема, будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Згідно з пунктом 181.1 статті 181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Пунктом 183.2 статті 183 Податкового кодексу України визначено, що у разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 183.10 статті 183 Податкового кодексу України передбачено, що будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, вважається платником податку з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу, без права на віднесення сум податку до податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування до моменту реєстрації платником податку на додану вартість.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю (підпункт «а» пункту 185.1 статті 185); постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт «б» пункту 185.1 статті 185).

Підпунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Абзацом першим пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Таким чином, у разі перевищення граничного сукупного розміру оподатковуваних операцій протягом останніх 12 календарних місяців особа зобов'язана до 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, подати заяву до контролюючого органу про реєстрацію платником податку на додану вартість.

При цьому така особа набуває статусу платника податку на додану вартість з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому досягнуто граничного сукупного обсягу оподатковуваних операцій, незалежно від того, чи подала вона відповідну заяву.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач за останні 12 календарних місяців (з лютого 2010 року по січень 2011 року) сукупно отримав доход більше ніж 300000 грн., а саме: 301805,02 грн.

Позивачем в судах попередніх інстанцій не надано доказів, які б спростували встановлені контролюючим органом обставини щодо фактичного розміру отриманого сукупного доходу від операцій з продажу товару за останні 12 календарних місяців (з лютого 2010 року по січень 2011 року) в сумі 301805,02 грн., що є вище граничного обсягу оподатковуваних операцій у 300000 грн.

У касаційній скарзі позивач не наводить переконливих доводів та конкретних доказів, які б спростовували встановлений контролюючим органом на підставі звітів використання реєстраторів розрахункових операцій та банківських виписок факт отримання позивачем коштів (торгової виручки) від проведення оподатковуваних операцій у період з лютого 2010 року по січень 2011 року в сумі 301805,02 грн. Посилання позивача на наявність первинних документів, які складаються щодо господарських операцій, не спростовує зафіксованого в акті перевірки факту надходження торгової виручки до позивача.

Оскільки обсяг оподатковуваних операцій у 300000 грн. досягнуто позивачем у січні 2011 року, то позивач вважається платником податку на додану вартість з першого лютого 2011 року і до 10 лютого 2011 року зобов'язаний був подати заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість.

Такої заяви подано позивачем не було. Починаючи з 1 лютого 2011 року і по 30 вересня 2012 року позивач не визначав об'єкт оподатковування та базу оподаткування.

Враховуючи наведене, контролюючий орган правомірно визначив податок на додану вартість в сумі 58059,68 грн. з бази оподаткування операцій з постачання товарів/послуг за період з 11 лютого 2011 року по 30 вересня 2012 року в сумі 290298,34 грн. і визначив з цієї бази податок на додану вартість в розмірі 20 %, що становить 58059,66 грн.

За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно вирішив справу в цій частині та відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 30 листопада 2012 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 58059,68 грн. за основним платежем та в сумі 9199,51 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

ІІІ. Підставою для застосування до позивача за податковим повідомленням-рішенням від 3 грудня 2012 року № штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6460,00 грн. згідно з пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» слугували висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту 9 частини першої статті 3 цього закону, що полягало у невиконанні щоденного друку фіскальних звітних чеків та їх не зберіганні у книгах обліку розрахункових операцій, а саме: в книгах обліку розрахункових операцій (далі - КОРО) від 5 вересня 2009 року за №/1 відсутні Z-звіти №№00808, 00838, 00874, 00875, 00880, 00887, 00889, 00910, 00980, 00991, 01016, 01036, 01084, 01089, 01105; в КОРО від 10 лютого 2011 року №/6 - Z-звіти №01716, №1181, №1286, №00328.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у разі невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його незберігання до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В ухвалі від 3 грудня 2013 року у справі №21-428а13 за позовом ТОВ «Манулі Флуіконнекто» до ДПІ у Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій, Верховний Суд України, усуваючи неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», вказав, що орган державної податкової служби може застосувати лише одну фінансову санкцію в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від кількості випадків невиконання щоденного друку фіскального чека, оскільки в такому випадку вчиняється продовжуване порушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів суд касаційної інстанції погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про помилковість застосування до позивача фінансових санкцій в сумі 340 грн. за кожен з 19 випадків невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку і правильне застосування за зазначене порушення фінансової санкції в сумі 340 грн.

Підстав для задоволення касаційної скарги відповідача не вбачається.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду України від 24 вересня 2013 року у справі №21-260а13 за позовом ТОВ «Сайленс» до ДПІ у Оболонському районі м. Києва про визнання нечинним та скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що у цій постанові Верховний Суд України не надавав правову оцінку застосуванню контролюючим органом штрафних (фінансових) санкцій за кожен день такого порушення як невиконання щоденного другу фіскального звітного чеку.

Щодо посилань позивача на пропуск контролюючим органом строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених у статті 250 Господарського кодексу України, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає таке.

Частиною першою статті 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Частиною другою статті 250 Господарського кодексу України, якою ця стаття доповнена Законом України від 2 грудня 2010 року №2756-VI, зі сфери її дії виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Закон України від 2 грудня 2010 року №2756-VI набрав чинності з 1 січня 2011 року і не має зворотної сили, оскільки, доповнення статті 250 ГК частиною другою такого змісту посилює режим юридичної відповідальності.

Таким чином, до 1 січня 2011 року - часу набрання чинності Податковим кодексом України санкції за порушення законів, які не є законами з питань оподаткування, належали до адміністративно-господарських санкцій, застосування яких було можливим лише в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Разом з тим порушення позивачем вимог пункту 9 частини першої статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» продовжувалось після 1 січня 2011 року, зокрема у серпні 2011 року, що випливає з того, що останній вказаний в акті перевірки Z-звіт №00328 не зберігався у КОРО від 23 серпня 2011 року.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин неможливо застосувати передбачені у статті 250 Господарського кодексу України строки застосування адміністративно-господарських санкцій.

За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність застосування до позивача фінансової санкції в сумі 340 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 3 грудня 2012 року № та протиправність застосування такої санкцій в сумі 6120 грн.

Підстав для задоволення касаційної скарги позивача в цій частині не вбачається.

IV. Підставою для застосування до позивача за податковим повідомленням-рішенням від 3 грудня 2012 року № штрафних (фінансових) санкцій відповідно до вимог абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 № 436/95 в сумі 35000,00 грн. слугували висновки контролюючого органу, про порушення вимог п. 2.6 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320.

За висновками контролюючого органу порушення полягало у неоприбуткуванні позивачем готівки в касі в сумі 397,06 грн. Сума готівки 4 липня 2010 року не проведена через реєстратор розрахункових операцій з використанням розрахункової книжки та не відображена в КОРО від 5 серпня 2009 року №/4.

Відповідно до пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за№ 40/10320, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Виходячи з того, що законодавством під «оприбуткуванням готівки» у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або з використанням РК розуміється своєчасне (у день одержання готівкових коштів) здійснення обліку таких коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО або даних РК, відповідно, то не здійснення відповідних записів у книзі обліку розрахункових операцій згідно із Z-звітом або РК у день одержання готівкових коштів у порядку, встановленому законодавством, не може вважатися оприбуткуванням готівки.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95 за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки до фізичних осіб - громадян України, які є суб'єктами підприємницької діяльності, застосовується штраф у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовив в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 3 грудня 2012 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1985,3 грн. на підставі абзацу 3 частини 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95.

Між тим суд касаційної інстанції не може визнати законними оскаржувані судові рішення в цій частині, оскільки суди при вирішенні справи не застосували норму статті 250 Господарського кодексу України.

До позивача застосовані штрафні санкції за порушення, вчинене ним 4 липня 2010 року. З цієї дати у позивача виник обов'язок нести відповідальність за вчинене порушення.

Частиною першою статті 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Частиною другою статті 250 Господарського кодексу України, якою ця стаття доповнена Законом України від 2 грудня 2010 року №2756-VI, зі сфери її дії виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Закон України від 2 грудня 2010 року №2756-VI набрав чинності з 1 січня 2011 року і не має зворотної сили, оскільки, доповнення статті 250 ГК частиною другою такого змісту посилює режим юридичної відповідальності.

Таким чином, до 1 січня 2011 року - часу набрання чинності Податковим кодексом України санкції за порушення законодавства, яке не є законодавством з питань оподаткування, належали до адміністративно-господарських санкцій, застосування яких було можливим лише в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Зважаючи на викладене, відповідач зобов'язаний був при застосуванні до суб'єкта господарювання штрафних санкцій, передбачених Указом Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 11 березня 1996 року №173/96, виходити зі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 250 Господарського кодексу України.

Штрафні санкції, передбачені Указом Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 11 березня 1996 року №173/96, за порушення, вчинене 4 липня 2010 року, застосовані 3 грудня 2012 року, тобто за закінченням одного року з дня вчинення порушення.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 3 грудня 2012 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій на підставі абзацу 3 статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 № 436/95 в сумі 1985,3 грн. є протиправним.

Враховуючи наведене, колегія суддів суд касаційної інстанції дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним вказаного податкового повідомлення-рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про задоволення позову.

V. Підставою для застосування до позивача за податковим повідомленням-рішенням від 30 листопада 2012 року № штрафних (фінансових) санкцій в сумі 510,00 грн. контролюючим органом визначено абзац 1 пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України.

Згідно з цією нормою закону незабезпечення платником податків зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Контролюючий орган застосував штрафні санкції за те, що позивач не надав оригіналів документів - виписок банку по розрахунковим рахункам НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, відкритих у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за період з 27 січня 2012 року по 30 вересня 2012, НОМЕР_5, відкритого у Центрально-Міській філії ПАТ «Промінвестбанк» за період з 9 травня 2009 року по 28 квітня 2010 року, НОМЕР_6, НОМЕР_7, відкритих у філії Криворізького відділення АТ Ощадбанк за період з 4 вересня 2009 року по 27 червня 2012 року.

Згідно з пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, контролюючий орган 8 листопада 2012 року направив позивачу запит з проханням терміново до 14.00 год. 9 листопада 2012 року надати підтверджуючі первинні документи за період з 9 травня 2009 року по 30 вересня 2012 року.

На запит позивач надав не всі виписки банку за всіма розрахунковими рахунками та не надав письмових пояснень щодо причин ненадання виписок.

У касаційній скарзі позивач не надводить доводів та доказів, які б ставили під сумнів встановлені судами попередніх інстанцій обставини.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

Згідно з пунктом 121.1 статті 121 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених ст. 44 ПК України строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги позивача та скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з норми частини шостої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, підлягають присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача здійснені ним документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволених позовних вимог.

При розрахунку судових витрат, що підлягають присудженню позивачу, колегія суддів виходить з того, що за подання позову майнового характеру підлягав сплаті і був сплачений судовий збір в сумі 807,01 грн. (1 % розміру майнових вимог в сумі 80700,56 грн.), за подання апеляційної скарги - 403,51 грн. (50 % ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми), а за подання касаційної скарги - 564,90 грн. (70 % ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми).

Таким чином, судові витрати зі сплати судового збору, що підлягали сплаті позивачем і були сплачені, складають 1775,42 грн. Сума задоволених майнових позовних вимог складає 2199,08 грн., що становить 2,72 % від суми усіх майнових вимог - 80700,56 грн. Відтак, сума судових витрат зі сплати судового збору, що підлягає присудженню позивачу, відповідно до задоволених вимог складає 48,29 грн., що становить 2,72 % від усієї суми судового збору, що підлягала сплаті і була сплачена позивачем - 1775,42 грн. за подання позову майнового характеру в сумі 80700,56 грн., за подання апеляційної та касаційної скарг щодо позову майнового характеру.

При розрахунку судового збору, що присуджується позивачу, колегією суддів не враховуються сплачені позивачем кошти в сумі 34,19 грн. за квитанцією від 14 березня 2013 року (а.с. 2а), оскільки цей судовий збір сплачений за позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої було відмовлено, та решта частини судового збору в сумі 471,89 грн., сплаченого за квитанцією від 5 березня 2014 №к22/5/11 при подачі касаційної скарги, оскільки 24,087 грн. від цієї суми, підлягала сплаті і була сплачена за подання касаційної скарги в частині вимоги немайнового характеру (70 % від 34,41 грн. - ставки судового збору за подання позову немайнового характеру, що діяла на час подання цього позову), а 447,80 грн. - є переплаченою сумою, яка виходячи з норм пункту 1 частини першої статті 7 та частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» може бути повернута судом за ухвалою тільки за клопотанням особи, яка його сплатила. Зазначене клопотання відсутнє.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

3. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області ДПС від 30 листопада 2012 року № в частині визначення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 214,05 грн. та про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області ДПС від 3 грудня 2012 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1985,3 грн. скасувати та прийняти в цих частинах нову постанову про задоволення позову.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області ДПС від 30 листопада 2012 року № в частині визначення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 214,05 грн.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області ДПС від 3 грудня 2012 року № про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1985,3 грн.

В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року залишити без змін.

4. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області судові витрати у сумі 48,29 грн. (сорок вісім гривень 29 коп.).

5. Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіБорисенко І.В.
Веденяпін О.А.