Справа № 805/2461/17-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2017-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 р. Справа №805/2461/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бабаш Г.П.,

при секретарі - Кочетові В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи - Управління Державної казначейської служби України в м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за січень-червень 2017 року із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн. шляхом стягнення недоплаченої суддівської винагороди з січня 2017 року по червень 2017 року у сумі 96000грн. з проведенням необхідних відрахувань; зобов'язання нараховувати та виплачувати у 2017 році суддівську винагороду виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання подати звіт про виконання рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи - Управління Державної казначейської служби України в м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за січень-червень 2017 року із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн. шляхом стягнення недоплаченої суддівської винагороди з січня 2017 року по червень 2017 року у сумі 96000грн. з проведенням необхідних відрахувань; зобов'язання нараховувати та виплачувати у 2017 році суддівську винагороду виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання подати звіт про виконання рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він працює суддею Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з жовтня 2016 року по теперішній час і отримує суддівську винагороду, яка складається з посадового окладу. Кваліфікаційне оцінювання відносно позивача не призначалось. Позивач вказує на те, що відповідно до п. 23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VІІІ до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200грн. Проте, не зважаючи на це положення відповідач у січні-червні 2017 року здійснював нарахування позивачу суддівської винагороди виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати в сумі 1600грн. Позивач вважає, що незастосування положень п. 23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VІІІ для врегулювання даного спору суперечить позиції Європейського суду з прав людини. Таким чином, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначив, що відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 року, який набув чинності 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600грн. Зауважує, що ДСА України як головний розпорядник коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів своїм листом від 20.03.2017 року №11-2306/17 «Про оплату праці» повідомила, що чисельність суддів в штатному розписі слід розподіляти на три категорії: судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000грн. для місцевих судів та 17600грн. для апеляційних судів; судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24000грн., для апеляційних судів - 40000грн.), збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт; судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24000грн., для апеляційних судів - 40000грн.) без застосування регіонального коефіцієнту. Крім того, в обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на лист Міністерства соціальної політики України №9567/0/2-17/28 щодо неможливості застосування з 01.01.2017 року мінімальної заробітної плати в розмірі 3200грн. як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. Враховуючи наведене, відповідач зазначає, що у нього не було законних підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі, який зазначає позивач. Також відповідач вказує на приписи ст. 51 Бюджетного кодексу України, за яким керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Таким чином, вважає, що при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди ТУДСА України в Донецькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просив здійснити розгляд справи без його участі.

Представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, що беруть участь у справі, відповідно до приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 Указом Президента України від 29 вересня 2016 року №425/2016 призначений на посаду судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області строком на п'ять років. Наказом Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області №7-К/02-04 від 24.10.2016 року ОСОБА_1 зараховано до штату Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області. Зазначені обставини підтверджені довідкою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.06.2017 року №10.

З матеріалів справи вбачається, що з січня 2017 року ОСОБА_1 здійснюється нарахування суддівської винагороди із розрахунку розміру посадового окладу - 16000грн. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Листом від 21.06.2017 року за №05-700/17 відповідачем надано відповідь на заяву судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Музики О.М. від 19.05.2017 року стосовно виплати суддівської винагороди з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3200грн., в якій вказано на те, що розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить 16000грн., тому підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди за січень-березень 2017 року та її обчислення в подальшому виходячи з посадового окладу судді у розмірі 32000грн. не вбачається.

Судом встановлено, що на час розгляду даної справи позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено пп. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Дана обставина не спростована відповідачем по справі.

Спірні правовідносини виникли у сфері оплати праці і стосуються визначення розміру посадового окладу судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційного оцінювання.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначено Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Підпунктом 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України (доповнено згідно із Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)") передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання у розумінні пп. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402, то суддівська винагорода позивачу визначається відповідно до Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453).

Відповідно до ч. 2 ст. 133 Закону №2453 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.10 року №2453-VI (далі - Закон №2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Отже, згідно із п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402, ч. 3 ст. 133 Закону №2453 посадовий оклад позивача з 01.01.2017 року до проходження ним кваліфікаційного оцінювання становить 10 мінімальних заробітних плат.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

Відповідно до вимог ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, це повинно бути передбачено виключно у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

06.12.2016 року прийнято Закон України №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №1774), який набрав чинності 01.01.2017 року.

Згідно з п. 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат (абз. 1); до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (абз. 2).

Згідно з п. 9 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

21.12.2016 року прийнято Закон України №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" (далі - Закон №1801), який набрав чинності 01.01.2017 року.

Згідно із ст. 8 цього Закону установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня на рівні 3200 гривень.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII відповідно до ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Суд зазначає, що Законом №1774-VIII не внесені зміни до Закону №1402-VIII чи Закону №2453 від 07.07.2010р. в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII при обчисленні розміру та нарахуванні суддівської винагороди.

З огляду на викладене, посилання відповідача на застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII) в частині застосування для розрахунку суддівської винагороди мінімальної заробітної плати як розрахункової величина у розмірі 1600,00 гривень є безпідставним.

Оскільки, станом на час розгляду справи позивач ще не проходив кваліфікаційне оцінювання судді, розмір його суддівської винагороди повинен обраховуватись виходячи із розміру 10 мінімальних заробітних плат (10 х 3200 грн.) і дорівнювати 32000,00 грн.

Заперечення відповідача не спростовують доводів позивача і не дають суду підстав для висновків про протилежне.

З наведених вище мотивів, суд критично ставиться до посилань представника відповідача на лист Державної судової адміністрації України від 20.03.2017 року №11-2306/17 «Про оплату праці» та лист Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 №9567/0/2-17/28, копії яких наявні в матеріалах справи, оскільки дані листи мають інформативний характер.

Слід відмітити, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про оплату праці" розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік" встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати 3200,00 гривень, іншого розміру мінімальної заробітної плати не передбачено.

Відносно посилання відповідача на приписи ст.51 Бюджетного кодексу в частині того, що розпорядники бюджетних коштів, до яких відносить Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402-VIII принцип незалежності судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" (Лісабон, 10.07.1998 року) визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття "майно" являє собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності (справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Так, при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії").

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, відсутність додаткових коштів для проведення перерахунку суддівської винагороди з окладом у розрахунку мінімальної заробітної плати та не застосування відповідачем вимог п.23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIІІ є необґрунтованими та суперечать позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення від 10.03.2011 р. (заява 10972/05) у справі "Сук проти України", відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено в нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.

Крім того, в своїй позовній заяві позивач просить зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду за січень-червень 2017 року із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн. шляхом стягнення недоплаченої суддівської винагороди з січня 2017 року по червень 2017 року у сумі 96000грн. з проведенням необхідних відрахувань.

Разом з тим, беручи до уваги необґрунтоване визначення позивачу посадового окладу в меншому розмірі, що призвело до порушення його права на отримання суддівської винагороди в належному розмірі, з метою повного захисту і поновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди за період січень-червень 2017 року ОСОБА_1 як судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області виходячи з посадового окладу у розмірі 32000грн. за відрахуванням проведених виплат. Обраний захист порушених прав позивача суд вважає належним та достатнім.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідача нараховувати та виплачувати у 2017 році суддівську винагороду виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн. суд зазначає, що дані вимоги позивача стосуються зобов'язання відповідача здійснити нарахування суддівської винагороди позивачу у майбутньому, тобто у суду на теперішній час відсутній предмет розгляду по справі (рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень), який би можливо було перевірити на предмет відповідності вимогам ч.3 ст. 2 КАС України.

Так, у відповідача на момент розгляду справи відсутні підстави для прийняття будь-якого рішення, вчинення дії або бездіяльності стосовно нарахування позивачу суддівської винагороди у майбутньому, а отже у суду відсутні і підстави для визнання таких дій (бездіяльності) законними або навпаки для спонукання до вчинення цих дій у майбутньому.

Суд зауважує, що захисту в судовому порядку підлягають лише порушені права, а не можливість їх порушення у подальшому.

Таким чином, вимоги позивача в зазначеній частині не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення суд зазначає, що відповідно до частини 1 та 2 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення; за наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд вважає, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень надати такий звіт, це право суду, а не його обов'язок.

Крім того, позивач просив суд рішення в частині стягнення суддівської винагороди за місяць допустити до негайного виконання.

Згідно з частиною 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

З матеріалів справи вбачається, що з січня 2017 року позивач отримував суддівську винагороду із розрахунку посадового окладу у розмірі 16000грн.

Спірним питанням в даній справі є правомірність застосування відповідачем для розрахунку суддівської винагороди позивача розміру мінімального прожиткового мінімуму, а не мінімальної заробітної плати, встановленої на 2017 рік.

З урахуванням викладеного, оскільки протягом 2017 року позивач отримував суддівську винагороду, а в зазначеному судовому рішенні фактично зобов'язано відповідача здійснити донарахування до виплаченої позивачу суддівської винагороди із розрахунку його посадового окладу в сумі 32000грн., суд не вбачає підстав для негайного виконання даного судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до положень ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи - Управління Державної казначейської служби України в м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за січень-червень 2017 року із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн. шляхом стягнення недоплаченої суддівської винагороди з січня 2017 року по червень 2017 року у сумі 96000грн. з проведенням необхідних відрахувань; зобов'язання нараховувати та виплачувати у 2017 році суддівську винагороду виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.; зобов'язання подати звіт про виконання рішення, - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200грн.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди за період січень-червень 2017 року ОСОБА_1 як судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області виходячи з посадового окладу у розмірі 32000грн. за відрахуванням проведених виплат

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову ухвалено 21 серпня 2017 року.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.