Справа № 554/266/17
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2017-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 14.08.2017 Справа № 554/266/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Микитенка В.М.,

за участю: секретаря - Різник А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Барабаш Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

17.01.2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області, у якому просила:

- визнати протиправними дії та рішення від 22.06.2017 року №45 Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови їй в перерахунку пенсії державного службовця на підставі поданої заяви та доданої інформації щодо складової частини заробітної плати за грудень 2015 року, травень 2016 року, викладеної в листі Головного управління Державної казначейської служби в Полтавській області від 23.12.2016 року №11-16/794979;

- зобов'язати Полтавське об'єднане управління пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок їй пенсії, призначеної відповідно до ст.ст.37, 37-1 ЗУ «Про державну службу», Постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення заробітку для обчислення пенсій» (в редакції, чинній на момент призначення пенсії), не змінюючи базовий місяць індексації пенсії, у зв'язку з підвищенням посадових окладів працюючих державних службовців, згідно з Постановою КМУ від 09.12.2005 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», Постановою КМУ від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент її початкового призначення в розмірі 90% від заробітної плати 6483, 54 грн. - з 01.01.2016 року, а також - в розмірі 90% від заробітку 7492, 80 грн. - з 01.06.2016 року за складовими працюючого державного службовця відповідної посади - начальника самостійного відділу, з яких сплачені внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на підставі уточненої довідкової інформації Головного управління Державної казначейської служби в Полтавській області від 28.02.2017 року вих.№11-16/1214 та провести відповідні виплати та доплати з урахуванням виплачених раніше сум з 01.01.2016 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог послалась на те, що 28.07.2005 року була звільнена з державної служби з посади начальника відділу ГУДК України в Полтавській області за станом здоров'я та з 29.07.2005 року відповідачем їй була призначена пенсія за віком в розмірі 90% заробітної плати згідно з ЗУ «Про державну службу». 27.12.2016 року вона звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у зв'язку з підвищенням посадових окладів працюючих державних службовців, згідно з Постановою КМУ від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та Постановою КМУ від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році». Відповідач спочатку листом, а потім рішенням відмовив їй в перерахунку пенсії за безпідставністю.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав у ньому зазначених.

Представник відповідача заперечила проти позову за безпідставністю.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, з огляду на таке.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Полтавському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримує пенсію згідно ЗУ «Про державну службу» (а.с. 9,15).

27.12.2016 року вона звернулась до відповідача з заявою про перерахунок пенсії внаслідок підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям.

Рішенням від 22.06.2017 року №45 Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_1 було відмовлено у перерахунку пенсії, з огляду на п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", вказуючи, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, зокрема, відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а призначені раніше пенсії не перераховуються.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони передусім у спосіб, що передбачений Конституцією України, в тому числі з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (ст. 2 КАС України).

Зі змісту статей 7 та 8 КАС України суд при вирішенні адміністративних справ керується основоположним принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім того, стаття 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року уповноважує суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Стаття 14 Конвенції забороняє дискримінацію у користуванні правами та свободами за будь-якою ознакою, в тому числі з боку органів державної влади. Ця норма має субстантивний характер, тобто розглядається в поєднанні з нормою «передбаченого законом права».

Прямою дискримінацією вважається відмінність у ставленні до осіб, які знаходяться в аналогічних або відповідним чином схожих ситуаціях, що ґрунтується на ознаці, яку можна ідентифікувати (Carson and others v. UK p. 61, Burden v. UK, p.60).

До 01.05.2016 року пенсійне забезпечення державних службовців було врегульоване нормами Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. №3723-XII.

Зокрема, відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Крім того, згідно ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р., у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється, виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 та частиною першою статті 92 Конституції України встановлено, що Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч. 7 ст.9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Суд зазначає, що належне пенсійне забезпечення колишніх державних службовців є гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів.

З 01.05.2016 року набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015р. №889-VIII.

У зв'язку з набуттям чинності вказаного Закону, положення Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. №3723-XII частково втратили чинність, однак за виключенням ст.37.

Зокрема, у пункті 10 розділу XI (Прикінцеві і Перехідні положення) ЗУ "Про державну службу" від 10.12.2015р. №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, на думку суду, законодавець цією нормою, з урахуванням конституційних приписів недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян, забезпечив право на одержання пенсії державного службовця особам, які мають не менше 10 років стажу державної служби за попереднім законом.

Така позиція, крім іншого відповідає засадам юридичної визначеності та узгоджується із розумними очікуваннями працівника на отримання відповідної пенсії державного службовця ще на момент його вступу на відповідну державну службу.

З огляду на те, що позивачка станом на час виходу на пенсію мала необхідний 10-ти річний стаж державної служби та недопустимість дискримінації в підходах до визначення пенсійного забезпечення державних службовців за ознакою різновиду державної служби та часу виходу на пенсію, до неї за відсутності іншого нормативно-правового регулювання з питань перерахунку пенсії, за аналогією права та закону мають застосовуватись положення ст. 37 ЗУ "Про державну службу" від 16.12.1993 р. №3723-XII в частині наявності права на одержання пенсії державного службовця у розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

При цьому суд враховує те, що, маючи відповідне право, проте перебуваючи в стані невизначеності внаслідок тривалої бездіяльності компетентного органу, позивач не може його реалізувати.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" Суд зазначив, що в період з квітня по грудень 2006 року Кабінет Міністрів України мав визначити розмір надбавки до пенсії, яка підлягала виплаті заявникам. Жодного рішення з цього питання не було прийнято. У цьому випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Отже, було порушення права заявників, передбаченого статтею 1 Першого протоколу, за період з 2 квітня по 31 грудня 2006 року (пункти 54 - 56).

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Будченко проти України" Суд також зазначив, що відповідне законодавство, яке звільняло заявника від певних виплат, було ухвалено у 1999 році та згідно з ним відповідний механізм мав бути запроваджений протягом чотирьох місяців. Проте його було запроваджено тільки через десять років. Для пояснення такої бездіяльності не було надано жодних доводів. Враховуючи тривалу бездіяльність держави та той факт, що заявник працював на державному підприємстві, Суд вважає, що через нездатність забезпечити звільнення його від оплати, на що заявник мав право за законом в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (пункти 45 - 46).

У справах «Сірик проти України» від 31.03.2011 р., «Редакція газети «Правоє дело», Штекель проти України» від 5.05.2011 р., «Ліндон, Очаковський-Лоран і Жюлі проти Франції» від 22.10.2007 р. Європейський суд з прав людини, крім іншого, зазначав, що норма не може вважатися законом до того часу, поки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку: він має бути здатен за потреби, за відповідної консультації, передбачати наслідки, які може потягнути за собою його дія, тією мірою, що є розумною за відповідних обставин.

Крім того, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_2 проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи висновки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, наведені вище обставини розцінюються судом як невиправдане втручання у право заявника, яке потребує ефективного засобу правового захисту.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

Оскільки Кабінетом Міністрів України не вжито заходів на реалізацію вищенаведеної норми, виходячи із приписів частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, та статті 22, згідно з якою закріплені Конституцією України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, суд вважає, що позивач має право на перерахунок пенсії державного службовця та при такому перерахунку мають застосовуватися норми, що визначали умови та порядок перерахунку пенсії, які діяли на момент її призначення.

При цьому, до перерахунку пенсії має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

Така правова позиція узгоджується із обов'язковими для врахування висновками Верховного Суду України, висловленими, зокрема, в постановах від 10 грудня 2013 року №21-348а13 , від 17 грудня 2013 року №21-445а13, в постанові від 01.07.2014р. по справі № 21-244а14.

Також суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи те, що позивач є непрацюючим пенсіонером і пенсія призначена йому до 01 січня 2016 року, то до розміру пенсії позивача не застосовуються обмеження максимального розміру пенсії, визначені абзацом шостим частини п'ятнадцятої ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. (в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015р. і Закону України від 02.03.2015 р. N 213-VIII).

Щодо посилань відповідача, що з 01.06.2015 року норми Закону України «Про державну службу», в тому числі ті, що регулюють порядок здійснення перерахунку пенсій, скасовано на підставі Закону № 213-VIII, у зв`язку з чим підстави для проведення перерахунку пенсії позивачу відсутні, суд вказує на наступне.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213 передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Також суд зазначає, що виходячи з принципу незворотності дії законів у часі, положення п. 5 Прикінцевих положень зазначеного Закону № 213 від 02.03.15 р. стосуються порядку призначення пенсії у разі реалізації права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, оскільки процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Крім цього, в тексті вказаного Закону чітко визначено, що з 01.06.15 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України. При цьому, право на перерахунок пенсії позивачці виникло ще при призначенні пенсії, а отже з 01.06.15 р., перешкоди для перерахунку призначеної пенсії відсутні.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Крім того, з метою належного захисту прав позивача суд, вийшовши за межі позовних вимог вважає за необхідне скасувати рішення відповідача від 22.06.2017 року №45.

Судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - відповідача.

Керуючись ст.ст. 6-14,71, 159-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії та рішення від 22.06.2017 року №45 Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії державного службовця на підставі поданої заяви та доданої інформації щодо складової частини заробітної плати за грудень 2015 року, травень 2016 року, викладеної в листі Головного управління Державної казначейської служби в Полтавській області від 23.12.2016 року №11-16/794979.

Зобов'язати Полтавське об'єднане управління пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1, призначеної відповідно до ст.ст.37, 37-1 ЗУ «Про державну службу», Постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення заробітку для обчислення пенсій» (в редакції, чинній на момент призначення пенсії), не змінюючи базовий місяць індексації пенсії, у зв'язку з підвищенням посадових окладів працюючих державних службовців, згідно з Постановою КМУ від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», Постановою КМУ від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент її початкового призначення в розмірі 90% від заробітної плати 6483, 54 грн. - з 01.01.2016 року, а також - в розмірі 90% від заробітку 7492, 80 грн. - з 01.06.2016 року за складовими працюючого державного службовця відповідної посади - начальника самостійного відділу, з яких сплачені внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на підставі уточненої довідкової інформації Головного управління Державної казначейської служби в Полтавській області від 28.02.2017 року вих.№11-16/1214 та провести відповідні виплати та доплати з урахуванням виплачених раніше сум з 01.01.2016 року.

Сягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративному суду через Октябрський районний суд м. Полтава протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя В.М.Микитенко