Справа № 752/7069/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 752/7069/17 Головуючий у 1-й інстанції: Ладиченко С.В.; Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

16 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Троян Н.М., Файдюка В.В.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 07 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітня 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд: 1) визнати протиправними бездіяльність посадових осіб Правобережного об'єднаного УПФУ в м. Києві; 2)зобов'язати Правобережне об'єднане УПФУ в м. Києві вчинити дії що до видачи пенсійного посвідчення інваліда II групи, ОСОБА_2, термін дії якого з 01.12.2016р. до 01.12.2018 р.;3) стягнути з Правобережного об'єднаного УПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим що він є внутрішньо переміщеною особою. Відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 16.12.2015 р., терміном дії 01.12.2016 р., він є інвалідом II групи. Згідно довідки АВ №0766165 від 12.11.2016 р. до акту огляду МСЕК № 1124, при повторному огляді, йому встановлена II група інвалідності з 01.12.2016р. Дата чергового переогляду 10.11.2018р.

На підставі п.2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом.

Відповідно Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах, затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.03.2004 № 4-1 (в редакції постанови правління ПФУ від 08.04.2016 № 7-1)встановлено, що пенсійні посвідчення старого зразка дійсні на всій території України до їх обміну в установленому порядку на нові посвідчення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» пенсійне посвідчення може виготовлятися у вигляді електронної платіжної картки (надалі за текстом ЕПП). При цьому у разі одержання особою платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням (ЕПП), пенсійне посвідчення відповідно до цієї постанови не видається.

На підставі п.3 Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.03.2004 № 4-1 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 08.04.2016 № 7-1), зареєстровано вМіністерстві юстиції України 06.04.2004 р. за № 427/9026, виготовлення посвідчень Фондом забезпечується у місячний строк.

Позивач вказує, що 28.11.2016 р. він подав до Пенсійного Фонду відповідну заяву, але пенсійне посвідчення досі не отримав.

03.11.2017 р. він вдруге подав відповідну заяву до відповідача де йому було видано копію його пенсійного посвідчення, яке він повинен був отримати в установі банку, але по теперішній час ні ЕПП ні пенсійне посвідчення йому не видано.

Відповідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» заборонена дискримінація внутрішньо переміщених осіб та встановлено, що вони користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Випуск електронної платіжної картки (ЕПП) свідчить про дискримінацію внутрішньо переміщених осіб, тому як таке пенсійне посвідчення відрізняється від пенсійних посвідчень останніх громадян України.Бездіяльність посадових осіб ПФУ чи Ощадбанку призвела до того, що він не може користуватися своїми правами. Як інвалід він має пільги якими не може користуватися за відсутністю пенсійного посвідчення.

Він звертався до відділення банку та отримав відповідь, у листі №100.14-07/623 від 10.02.2017 р. Філії ПАТ Державний ощадний банк України по м. Києву та Київської області у якому його було повідомлено, що Банком було здійснено відповідну процедуру знищення ЕПП. Згідно з впровадженою процедурою взаємодії Банку з ПФУ що до перевипуску ЕПП для вирішення питання отримання ЕПП йому потрібно ще раз звернутися до органів ПФУ. Тобто, попереднє ЕПП знищене, а нове ЕПП не видано.

У кінці лютого стан мого здоров'я погіршився через постійне переживання про припинення виплат пенсії, внаслідок чого він звертався до лікаря. Інформація завдала йому моральної шкоди.

Позивач посилається на те, що відповідно до ст. 23 ЦК України він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав яка була заподіяна у душевних стражданнях, фізичному болю та стражданнях, яких було завдано у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 5000 грн.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невидачі у встановлений термін пенсійного посвідчення ОСОБА_2

Зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві вчинити дії щодо видачі пенсійного посвідчення інваліда 2 групи ОСОБА_2, терміном дії по 01.12.2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач є інвалідом II групи (загальне захворювання) відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 16.12.2015 р., терміном дії 01.12.2016 р.

Згідно довідки АВ № 0766165 від 12.11.2016 р. до акту огляду МСЕК № 1124, при повторному огляді, йому також встановлена II група інвалідності з 01.12.2016 р. Дата чергового переогляду 10.11.2018 р.

Відповідно Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах, затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.03.2004 № 4-1 (в редакції постанови правління ПФУ від 08.04.2016 № 7-1) встановлено, що пенсійні посвідчення старого зразка дійсні на всій території України до їх обміну в установленому порядку на нові посвідчення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» пенсійне посвідчення може виготовлятися у вигляді електронної платіжної картки (надалі за текстом ЕПП).

При цьому у разі одержання особою платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням (ЕПП), пенсійне посвідчення відповідно до цієї постанови не видається.

На підставі п.3 Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.03.2004 № 4-1 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 08.04.2016 № 7-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.04.2004 р. за № 427/9026, виготовлення посвідчень Фондом забезпечується у місячний строк.

Листом № 46224/02 від 28.12.2016 року Правобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві позивача було повідомлено, що виготовлення електронних пенсійних посвідчень здійснюється на підставі заяви, поданої до територіального органу Пенсійного фонду України.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Порядку емісії платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 08.04.2016 року № 7-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.04.2016 року за № 633/28763, переміщеним особам у разі продовження строку призначення пенсії, встановлення інвалідності або продовження її на новий термін здійснюється емісія нового електронного пенсійного посвідчення.

Згідно з «Порядком обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах» № 7-1 від 08.04.2016 року, сформовані відомості щодо кожної особи, якій призначено пенсію подаються управлінням Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднаними управліннями (далі - управління Фонду) до відповідних головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду) щотижня в електронній формі до 12-ї години понеділка тижня, наступного за тим, у якому ці відомості були зібрані. Разом з відповідними відомостями подається електронна копія фотокартки особи, якій призначено пенсію. Фонд на підставі відомостей, отриманих від територіальних управлінь, забезпечує виготовлення посвідчень. Виготовлені посвідчення відповідальна особа Фонду передає відповідним головним управлінням Фонду за актом приймання-передавання встановленої форми.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві передало відповідні відомості щодо позивача для виготовлення нового пенсійного посвідчення, про що свідчить наявний примірник зразка пенсійного посвідчення для позивача.

Проте, зазначає, що позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про видачу посвідчення ще 28.11.2016 р., про що свідчить оглянута копія його заяви.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не наведено доводів про своєчасність передачі ним даних для виготовлення пенсійного посвідчення відповідачу до головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, що потягло за собою порушення тридцятиденого строку для його виготовлення.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено обґрунтування причинно-наслідкового зв'язку погіршення стану його здоров'я з діями відповідача.

Позивач є інвалідом II групи (загальне захворювання) ще до виникнення в нього правовідносин з відповідачем.

Наявність цієї обставини вже передбачає наявність розладу його здоров'я.

Доказів причинно-наслідкового зв'язку звернення позивача до лікаря, пов'язаного саме з діями відповідача, судом не встановлено.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди. Протиправність діяння його заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.9 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку, розміру завданої моральної шкоди та глибини страждань, які на його думку були спричинені посадовими особами Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 17 серпня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Файдюк В.В.

Троян Н.М.