Справа № 807/915/17
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2017 рокум. Ужгород№ 807/915/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - Коцур Ю.І.

представників відповідача - Роман М.С., Ердик Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невиконанням судового рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення за період з 16.03.2017 року по 31.07.2017 року включно.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві мотивуючи тим, що позивача було звільнено з роботи на підставі наказу відповідача №114к від 19.02.2015 року на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Даний наказ за №114к від 19.02.2015 року був оскаржений позивачем до Закарпатського окружного адміністративного суду, однак постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву позивача задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19.02.2015 року, зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн. Так, рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн. було виконано відповідачем. Однак, відповідачем не було виконано рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, чим порушує право позивача на отримання заробітку за час вимушеного прогулу не нижче ніж встановлено законом. Крім цього, 06 жовтня 2016 року позивач подала аналогічний позов до Закарпатського окружного адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення за строк з 20 липня 2016 року і до 6 жовтня 2016 року (справа №807/1449/16). В подальшому позивач збільшила позовні вимоги по 15 березня 2017 року). Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року (залишена в силі ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 липня 2017 року) позовні вимоги позивача були задоволені частково. Відтак, позивач та представник позивача в судовому засіданні просили суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2017 року по 31.07.2017 року включно в сумі 28068,28 грн., та 10000 грн. завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні представники відповідача заперечили щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Так, представники відповідача в судовому засіданні наголошували, що в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді, що в свою чергу за процедурою є відмінним від вчинення дій по поновленню на посаді. Представники відповідача зазначали, що відповідачем було подано до Львівського апеляційного адміністративного суду заяву про роз'яснення постанови суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду. Однак, заява про роз'яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) не вирішена, оскільки адміністративна справа знаходиться на розгляді у Вищому адміністративному суді України. 26.02.2016 року до відповідача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року №50261537, винесена на підставі виконавчого листа №807/528/15 про зобов'язання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді. Представники відповідача в судовому засіданні наголошували, що на дату надходження постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року №50261537 та на дату звернення позивачем до суду з даним позовом у відповідача відсутні вакантні посади державних службовців, на які може бути здійснено призначення позивача. Так, позивачеві неодноразово було запропоновано відповідачем зайняття тимчасово вакантних посад державних службовців на умовах строкового трудового договору на період відпусток для догляду за дітьми та на час відпустки по вагітності та пологах основних працівників, які є рівнозначні тій посаді, яку обіймала позивач на дату звільнення, однак позивач не надала згоди на зайняття даних вакантних посад. Відтак, представники відповідача наголошували, що оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) зобов'язано відповідача саме вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді, що за процедурою є відмінною від вчинення дій по поновленню на посаді, а тому відповідачем було вжито всіх можливих заходів щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року і такі заходи вживаються і станом на день розгляду даної адміністративної справи. Також, представники відповідача зазначали, що прийняттю конкретного рішення про призначення позивача на рівнозначній посаді державного службовця перешкоджає відсутність волевиявлення самого позивача. Так, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) не містить формулювання про зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі. Відтак, представники відповідача просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу відповідача за №114к від 19.02.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Даний наказ за №114к від 19.02.2015 року був оскаржений позивачем до Закарпатського окружного адміністративного суду. Так, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про визнання дій протиправними, скасування наказу №114к від 19.02.2015 року, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву позивача до відповідача про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було задоволено частково.

Зокрема, згідно резолютивної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19.02.2015 року, зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.А. від 22.02.2016 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №807/528/15, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 02.02.1016р..

Судом встановлено, що рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року - виконано.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 до 19.07.2016 в розмірі 36 015,50 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2016 року (справа №876/8907/16) апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі 807/909/16 - без змін.

Крім цього, суд також зазначає, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково; Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року до 15.03.2017 року в розмірі 50644,94 грн. за виключенням податків і зборів; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 74-80).

Вищенаведені обставини встановлені постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 року та не потребують доказування відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України.

Вказана постанова набула законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017 року, згідно якої апеляційні скарги ОСОБА_2 та Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 року у справі 807/1449/16 - без змін (а.с. 81-85).

У зв'язку з тим, що прокуратура Закарпатської області не виконує рішення суду в частині призначення позивачки на рівнозначну посаду та звернулася до суду із заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за період з з 16.03.2017 року по 31.07.2017 року включно.

Згідно ч. 2 ст. 14 КАС України передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

За змістом ч. 1 ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. А п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються - негайно.

Таким чином, в силу вимог ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є виключною та беззастережною підставою для його виконання.

Посилання відповідача про нерівнозначність термінів "поновлення" на посаді та "зобов'зання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді" не знімає обов'язку відповідача від виконання рішення суду, тобто надати позивачу рівнозначну посаду.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

На момент розгляду даної справи по суті постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 (справа №876/7593/15) набрала законної сили, не скасована у визначеному законодавством порядку та є обов'язковою до виконання в повному обсязі на всій території України.

З наведеного випливає, що відповідач, порушуючи вимоги КЗпП України,не виконав постанову суду в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, що не заперечується сторонами.

З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що відповідач допустив протиправну затримку виконання судового рішення та в такий спосіб порушив правопорядок і охоронювані КЗпП України права позивача, а тому права позивача повинні бути відновлені у передбачений ст. 236 КЗпП України спосіб - шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Так, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не було надано суду доказів в обґрунтування свого твердження, що зобов'язання вирішити питання про поновлення позивача на рівнозначній посаді за процедурою є відмінним від вчинення дій по поновленню позивача на рівнозначній посаді.

Отже, виходячи з вище викладеного суд приходить висновку про наявність у відповідача, згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15), обов'язку поновити позивача на рівнозначну посаду.

Відтак, з вище викладеного вбачається, що рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині зобов'язання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду не виконано відповідачем.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також наведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити ОСОБА_2, середній заробіток за час затримки виконання постанови суду по справі №807/528/15.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі за текстом - Порядок).

Згідно п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановами суду від 24 жовтня 2016 року по справі №807/909/16 та від 05.04.2017 року по справі №807/1449/16, які набрали законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 305,09 грн.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України "Про перенесення робочих днів у 2017 році" від 16.11.2016 року за № 850 визначено, що всього робочих днів з 16 березня 2017 року по 31 липня 2017 року складає: Березень 2017 року - 12 днів; Квітень 2017 року - 19 днів; Травень 2017 року - 20 днів; Червень 2017 року - 20 днів; Липень 2017 року - 21 день.

Відтак, сума необхідна для відшкодування позивачеві за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2017 року по 31 липня 2017 року, становить: 28068,28 грн. (305,09 х 92 робочих дні) = 28068,28 грн.

Також судом необхідно вирішити питання щодо сплати податків при нарахуванні таких сум та інших обов'язкових платежів.

Так, згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов'язкові платежі.

Такий висновок узгоджуються з практикою Верховного Суду України, зокрема, викладеною в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

На підставі аналізу встановлених обставин і правовідносин, що їм відповідають, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000грн., суд приходить до переконання, що позивачем відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства не доведено передбачених ст.. 23, 1167 Цивільного кодексу України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди. Зокрема, не надано суду жодних доказів з приводу того, в чому полягає моральна шкода, яка, на думку позивача, нанесена їй діями відповідача, а також не надано жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги в розмірі 6400,00 грн., суд враховує таке.

Відповідно до ст.90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд України у постанові від 01.10.2002 № 36/63 визначив умови, за яких стороні сплачуться судові витрати за участь адвоката при розгляді справи, а саме: кошти сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались; їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Позивач надав суду договір про надання адвокатських послуг від 25.07.2017 року, адвокатом Коцур Ю.І. (а.с.20), а також акт приймання - передавання послуг від 31.07.2017 року ( а.с.22), рахунок від 31.07.2017 року №1 (а.с. 23), що підтверджують факт надання вказаним адвокатом позивачу адвокатських послуг тривалістю 5 годин 00 хвилин за ціною 1280 грн./год. на загальну суму 6400,00 грн. Крім того, у вказаних актах описуються надані послуги, вказується вид послуги, обсяг, час, затрачений адвокатом для її надання тощо.

З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги в розмірі 6400,00 грн. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому, підлягають, задоволенню частково, відповідно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 3200,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст. 94 КАС України встановлено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 9, 19,71, 72, 86 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невиконанням судового рішення - задовольнити частково.

Стягнути з Прокуратури Закарпатської області (м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 а, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2017 року до 31.07.2017 року в розмірі 28068,28 грн. (двадцять вісім тисяч шістдесят вісім гривень двадцять вісім копійок) за виключенням податків і зборів.

Стягнути з Прокуратури Закарпатської області (м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 а, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) понесені судові витрати з надання правової допомоги в розмірі 3200,00 грн., (три тисячі двісті гривень) відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Луцович М.М.