Справа № 808/1486/16(ПР/808/33/16)
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
15 серпня 2017 рокусправа № 808/1486/16(ПР/808/33/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.
суддів: Сафронової С.В. Мельника В.В.
за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі № 808/1486/16 (ПР/808/33/16) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії, -
Веденко 1.1, звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо виконання вимог ст. 11 Закону
України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч. 2 ст. 21 Закону України «Про національну гвардію України»;
- стягнути з відповідачів (солідарно) моральну шкоду у сумі 1000 грн.
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.
Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що одноразова грошова допомога була виплачена позивачу у зв`язку з отриманою ним в період проходження військової, за призовом під час мобілізації служби інвалідності Щ групи. Виплата такої одноразової грошової допомоги та відшкодування витрат на лікування позивача мають різне правове підґрунтя, а отже відповідачі у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч.2 ст. 21 Закону України «Про національну гвардію України» повинні були відшкодувати позивачу і витрати на лікування.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило її скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що положення статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» покриття виплат на ліки, медпрепарати або лікарські засоби не передбачає. Зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував п.7 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у відповідності до якого особа, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим законом та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, позивач та його представник просили відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що позивач був мобілізований на військову службу 03.04.2014 року, яку проходив на посаді командира 3-го взводу 11-ї стрілецької роти військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України.

03.04.2014 року позивач пройшов військово-лікарську комісію Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя, згідно висновку якої він був визнаний здоровим та придатним до військової служби.

10.04.2014 року під час проходження військової служби після сильного переохолодження позивач звернувся до медичної частини із скаргами на підвищену температуру тіла та кашель.

В лазареті в/ч йому діагностували ГРВІ та гострий бронхіт, було призначено антибіотики.

Не зважаючи на це, стан здоров`я позивача погіршився, і 16.04.2014 він був госпіталізований до Комунарської районної лікарні м. Запоріжжя з діагнозом «інфекційна сихикардія».

Після проходження обстеження ЕХО-КО було встановлено аномалію розвитку задньої втулки мітрального клапану, виявлено серцеву недостатність та госпіталізовано до кардіологічного відділення Запорізької обласної лікарні, де позивач перебував на лікуванні з 17.04.2014 року по

29.05.2014 року. За цей період, - 12.05.2014 року йому зробили операцію на серці з протезуванням мітрального клапану, аз 13.05.2014 року по 29.05.2014 року він знаходився на післяопераційному лікуванні.

18.07.2014 року позивач був визнаний лікарською комісією непридатним для подальшої військової служби з виключенням з військового обліку.

18.08.2014 року йому було встановлено третю групу інвалідності.

15.08.2014 року згідно з наказом командувача Національної гвардії України № 70 о/с позивач був звільнений у відставку Збройних сил України.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 29.08.2014 року № 188 позивач був виключений із списків військової частини.

Згідно з довідкою МСЕК серії АВ № 0283321 від 18.08.2014 року ОСОБА_1 було встановлено 3-ю групу інвалідності безстроково.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2015 року позивач звертався із заявами до командира військової частини № НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про виплату йому одноразової грошової допомоги по інвалідності, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, яка була йому виплачена 21.01.2016 року у розмірі 85260 гр.

30.03.2016 року позивач звернувся до командира військової частини № НОМЕР_1 із заявою про виплату йому компенсації за придбані за свої кошти медикаменти під час проведення йому операції на серці та післяопераційного періоду у розмірі 30205 грн., в задоволенні якої йому було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 10 ст. 21 Закону України «Про національну гвардію України», держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально- профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Таке ж право військовослужбовців гарантоване також ст. ст. 17, 49 Конституції України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 29 травня 2002 року № 10-рп/2002 встановлено, що зміст терміну «безоплатність» (у тексті статті 49 Конституції України - «безоплатно»), визначається або контекстом, або логічним взаємозв`язком слів, у якому він застосовується. У словосполученні «медична допомога надається безоплатно» останнє слово у контексті всієї статті 49 Конституції України означає, що індивід, який отримує таку допомогу у державних і комунальних закладах охорони здоров`я, не повинен відшкодовувати її вартість ні у вигляді будь-яких платежів, ні у будь-якій формі незалежно від часу надання медичної допомоги.

Судом встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач був направлений медичним пунктом військової частини НОМЕР_1 до Запорізької центральної лікарні Комунарського району у зв`язку з тим, що поліклініка (з лікарнею) ГУ МВС України в Запорізькій області та Запорізька обласна клінічна лікарня були переповнені та військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 на лікування тимчасово не приймали.

Медична допомога надана позивачу в період з 17.04.2014 року по 29.05.2014 року надавалась за його кошти сума яких у відповідності до наявних в матеріалах справи чеків становить 29811,83 грн., що суперечить вимогам зазначених вище правових норм, враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування позивачу витрат на лікування.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі ухвала складена 16 серпня 2017 року.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: В.В. Мельник