Справа № 804/5230/17
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

18 серпня 2017 р.Справа №804/5230/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Верба Ірина Олександрівна, розглянувши у місті Дніпрі матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Східного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 204 грн. по справі про адміністративне правопорушення №04/0075/2017пн від 03.08.2017 року.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. В цій категорії спорів передбачено, що хоча б однією із сторін такого спору повинен бути суб'єкт владних повноважень.

При пред'явленні позову позивачу необхідно визначити, до якого суду звернутися. Це питання вирішує інститут підсудності адміністративних справ. Підсудність - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між адміністративними судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ, які належать до адміністративної юрисдикції.

Питання про підсудність постає перед суддею після позитивного вирішення ним питання про те, що справа належить до юрисдикції адміністративного суду. Вирішуючи питання про відкриття провадження, суддя повинен визначити, який саме суд повинен розглядати дану справу.

Статтею 18 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені правила предметної підсудності адміністративних справ.

Призначення предметної підсудності полягає в тому, щоб розподілити всю сукупність адміністративних справ між окремими ланками судової системи, тобто така підсудність розмежовує судову компетенцію по вертикалі. Визначити предметну підсудність - означає встановити, суд якої з ланок судової системи (місцевий суд, окружний, апеляційний суд, Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду України) повинен вирішувати як суд першої інстанції конкретну адміністративну справу.

Згідно із пунктом 2 частини першої зазначеної статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що посадовою особою Східного офісу Держаудитслужби винесено постанову про накладання адміністративного стягнення №04/0075/2017пн від 3 серпня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 204 грн.

Таким чином, позивач оскаржує постанову суб'єкта владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що подана позовна заява не підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду, а підсудна місцевому загальному суду як адміністративному суду згідно правил предметної підсудності відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Вищенаведена позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 11.11.2014 по адміністративній справі №21-493а14, у постанові від 06.10.2015 по адміністративній справі №21-1306а15.

Таким чином, позивачу належить звернутись до місцевого загального суду як адміністративного за власним вибором: або за місцем його проживання, або за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 6, 17, 18, 107, 108, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування постанови - повернути позивачеві.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до належного адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у п'ятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.О. Верба