Справа № 825/1189/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2017 року м.Чернігів Справа № 825/1189/17

Чернігівський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Скугоревої Н.О.,

представника позивача Лутай Н.М.,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу № 825/1189/17 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства науково-виробничого об'єднання "Чернігівеліткартопля", третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області до Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовського Михайла Станіславовича, треті особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Білорусь", ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом Приватного акціонерного товариства науково-виробничого об'єднання "Чернігівеліткартопля" (далі - ПАТ НВО "Чернігівеліткартопля"), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовського Михайла Станіславовича (далі - приватний нотаріус), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Білорусь", ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень від 24.01.2017 № 33531675 та від 01.02.2017 № 18868358.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 2008 році позивачем з власниками земельних ділянок гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договори оренди земельних ділянок для сільськогосподарського використання з кадастровим номером НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. У подальшому в порядку спадкування право власності на спірні земельні ділянки перейшло до гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_5 У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що між власниками спірних земельних ділянок та ТОВ "Білорусь" укладено договори оренди цих же земельних ділянок та приватним нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства України повторно зареєстровано право оренди землі. Такі дії відповідача щодо проведення повторної реєстрації земельних ділянок та, як наслідок, прийняті ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки на підставі договорів оренди - позивач вважає протиправними. Також просить суд врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України №21-760а15 від 29.09.2015.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що на час розгляду поданих ТОВ "Білорусь" заяв про державну реєстрацію прав на спірні земельні ділянки, підстави для відмови у такій реєстрації, визначені статтею 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", були відсутні.

Представник ТОВ "Білорусь" в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на обставини, викладені в своїх письмових запереченнях (а.с.37-39). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що при поданні ТОВ "Білорусь" заяв про державну реєстрацію речових прав нотаріусу були надані всі необхідні документи, у яких відомості про обмеження у використанні земельних ділянок не зазначені та не зареєстровані. Оскільки, інформація про реєстрацію прав на спірні земельні ділянки за іншими користувачами (орендарями) була відсутня, тому жодних перешкод для державної реєстрації прав за ТОВ "Білорусь" у відповідача не існувало.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Відділ Держгеокадастру у Городнянському районі Чернігівської області в судове засідання до суду не з'явився, повідомлений належним чином. Надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

14.03.2008 між гр. ОСОБА_6 та ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала в оренду земельну ділянку для сільськогосподарського використання площею 2,57 га, у тому числі рілля - 2,57 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано в Городнянському районному відділі регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.11.2008 за № 25 (а.с.12-13).

27.03.2008 між гр. ОСОБА_9 та ЗАТ НВО "Чернігівеліткартопля" укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передала в оренду земельну ділянку для сільськогосподарського використання площею 3,12 га, у тому числі рілля - 3,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться на території Івашківської сільської ради, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано в Городнянському районному відділі регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28.03.2008 за № 29 (а.с.16-17).

У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що на вказані земельні ділянки гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_5 отримано свідоцтво про право на спадщину.

В подальшому, зазначеними особами укладено договори оренди спірних земельних ділянок з ТОВ "Білорусь", які зареєстровані приватним нотаріусом в Державному реєстрі прав, про що свідчить інформація, наявна у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10.04.2017 № 84668900 (а.с.11) та відомостей про суб'єкта речового права на земельну ділянку (а.с.15)

Спірними в даній справі є рішення про державну реєстрацію прав за індексним № 33531675 від 24.01.2017 та № 18868358 від 01.02.2017.

Перевіряючи відповідність спірних рішень вимогам частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що правовідносини з приводу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються, насамперед, приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі- Закон).

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України №21-760а15 від 29.09.2015, який в силу частини першої статті 244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, Верховний Суд України у вищенаведеній постанові №21-760а15 від 29.09.2015 посилався на необхідність застосування пунктів 8-1 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якої під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

При цьому Верховний Суд України за наслідками аналізу вищенаведеної норми дійшов висновку, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов'язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Разом з тим, пунктами 3 та 4 частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, чинній на час здійснення реєстраційних дій відповідачем та прийняття оспорюваних рішень (01.01.2017) передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, та обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, лише у випадку відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Крім того, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пункту 4 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Таким чином, з метою недопущення подвійної державної реєстрації прав законодавець фактично надав можливість державним реєстраторам здійснювати реєстрацію прав на земельні ділянки без вчинення запитів до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, а з використанням відомостей Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього. При цьому відомості про реєстрацію речового права не земельну ділянку, в тому числі і ті, що виникли до 1 січня 2013 року, мають відображатися в Державному земельному кадастрі, які переносились в автоматизованому порядку з Державного реєстру земель (у разі їх реєстрації) у відповідності до пункту 4 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр". (Ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 по справі № 825/104/17).

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень, тобто на 01.01.2017) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Державний реєстратором є, серед іншого, нотаріус (пункт 2 частина перша, стаття 10 вказаного Закону).

Положеннями статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав проводиться шляхом перевірки документів на наявність підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Частиною першою статті 24 наведеного Закону передбачено виключний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Статтею 202 Земельного кодексу України (у редакції на час укладення позивачем договорів оренди землі) передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Відтак про факт здійснення державної реєстрації права оренди за договорами оренди землі, укладеними до 01.01.2013, відповідно до чинного на той час законодавства може свідчити внесення всіх необхідних відомостей до Державного реєстру земель. Зокрема, такі відомості повинні міститися в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та обов'язково у Поземельній книзі, як складовій частині цього реєстру.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 № 3613-VI визначено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Таким чином, аналізуючи наведені норми можна зробити висновок, що навіть наявність запиту до відповідних органів та отримання інформації у вигляді довідки про наявність зареєстрованих прав у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, не є підставою для відмови у державній реєстрації прав, оскільки єдиним доказом, що підтверджує усі відомості про земельну ділянку є витяг з Державного земельного кадастру, який містить відомості, внесені до Поземельної книги. При цьому суд зазначає, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена (частина п'ята статті 24 вказаного Закону).

Відповідач в письмових поясненнях зазначає, що під час вчинення реєстраційних дій ним використано дані Державних реєстрів, зокрема Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, в яких була відсутня інформація про зареєстровані права за іншими особами.

У свою чергу, доводи відповідача підтверджуються витягом № НВ -017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_2 з якого вбачається, що Державний земельний кадастр не містить жодної інформації щодо будь-яких прав позивача, в тому числі права оренди, на зазначену земельну ділянку (а.с.54-55).

При цьому суд зазначає, що Закон України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" не передбачає зберігання витягу з Державного земельного кадастру в паперовому вигляді в реєстраційній справі.

Докази, які б спростували доводи відповідача, позивачем не надано.

Щодо земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, то згідно інформації, викладеної в листі відділу Держгеокадастру у Городнянському районі від 16.08.2017 № 9-25-0.25-737/105-17, між ОСОБА_6 та ПАТ НВО "Чернігівеліткартопля" 12.11.2008 укладено договір оренди землі, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, разом з тим, інформація щодо внесення відповідного запису до Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і є складовою Державного реєстру земель та інформація з якої переноситься до Державного земельного кадастру, відсутня.

З огляду на викладене, підстави для відмови у державній реєстрації права оренди спірних земельних ділянок, визначені частиною першою статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", були відсутні.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Таким чином, випадки існування подвійної реєстрації прав оренди на земельні ділянки за різними орендарями можуть існували тоді, коли первинна реєстрація права оренди земельних ділянок була проведена відповідно до норм чинного законодавства, але, незважаючи на існування вже зареєстрованих прав, державний реєстратор в силу різних обставин, приймає рішення про реєстрацію прав за іншим суб'єктом.

Разом з тим, суд не дає правової оцінки порядку укладення та проведення реєстрації договорів оренди землі укладених з позивачем, оскільки це не стосується предмету спору, яким є саме рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.01.2017 та від 01.02.2017.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідачем доведено відсутність в Державному земельному кадастрі зареєстрованих прав за іншими користувачами на час проведення спірних реєстраційних дій та оскаржувані рішення було прийнято за відсутності, визначених законодавством підстав для відмови у державній реєстрації права оренди земельної ділянки, суд приходить до висновку, що, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.01.2017 та від 01.02.2017, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, спірні рішення відповідають вимогам частини третьої статті 2 КАС України, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Оскільки адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко