Справа № 817/1269/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2017-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2017 р.Р і в н е 817/1269/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Національної поліції в Рівненській області
про визнання протиправною бездіяльності та стягнення одноразової грошової допомоги,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі - ГУ НП в Рівненській області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Рівненській області, при прийнятті наказу № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 у частині не зарахування йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, та не виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Рівненській області, пов'язану із не внесенням відповідних змін в наказ № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу», про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 у частині додаткового зарахування йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в порядку встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також, щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги з 09.03.2016 по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати ГУ НП в Рівненській області, внести відповідні зміни в наказ № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу», про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 , додатково зарахувавши йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) час його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, виплативши йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в порядку встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- зобов'язати ГУ НП в Рівненській області, внести відповідні зміни в наказ № 48 о/с від 03.12.2015 «По особовому складу», щодо установлення капітану поліції ОСОБА_1, старшому слідчому Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, стажу служби в поліції відповідно до частин 2, 3 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», а також вислуги років у поліції відповідно до частини 4 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», додатково зарахувавши до такої вислуги (у календарному та пільговому обчисленні) час навчання позивача у цивільному вищому навчальному закладі, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України;

- стягнути із ГУ НП в Рівненській області, на користь ОСОБА_1, одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- стягнути із ГУ НП в Рівненській області, на користь ОСОБА_1, середній заробіток за весь час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги з 09.03.2016 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову зазначає, що 12.10.2007 він був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ (далі - ОВС) наказом УПППМ УМВС України у Рівненській області за № 282. Наказом УМВС України в Рівненській області (далі - УМВС) від 06.11.2015 за № 353 о/с позивач був звільнений з ОВС, у зв'язку з ліквідацією територіального підрозділу Міністерства внутрішніх справ України. При звільненні з ОВС позивачу було обраховано вислугу років у календарному обчисленні - 11 років 01 місяць 23 дні, у пільговому обчисленні 11 років 04 місяці 24 дні. Наказом ГУ НП в Рівненській області від 07.11.2015 за № 3 о/с позивач був призначений на посаду поліцейського - старшого слідчого Рівненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області, як особа, що прибула з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання капітан поліції, в порядку переатестації та установленням посадового окладу згідно штатного розпису. На вищевказану посаду позивача було призначено безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), у відповідності до вимог ст.58 ЗУ «Про Національну поліцію», а також відповідно до затвердженої у встановленому порядку, номенклатури посад, згідно ст.ст. 47, 48 ЗУ «Про Національну поліцію». Наказом ГУ НП в Рівненській області від 09.03.2016 за № 33 о/с, позивач був звільнений зі служби в поліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 7 (за власним бажанням), на підставі письмового рапорту від 23.02.2016. При звільненні з органів Національної поліції позивачу було обраховано вислугу років, без зарахування часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, яка відповідно, у календарному обчисленні склала 09 років 01 місяць 11 днів, у пільговому обчисленні - 09 років 04 місяці 12 днів. Крім того, позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в порядку встановленому ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

29.06.2016 позивач направив на адресу ГУ НП в Рівненській області заяву про внесення змін в наказ ГУ НП в Рівненській області за № 33о/с від 09.03.2016, із вимогами: - зарахування йому до вислуги років час його навчання у цивільному вищому навчальному закладі; - виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; - а також виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 09.03.2016 по день фактичного розрахунку. Листом від 12.08.2016 ГУ НП в Рівненській області відмовило в проведенні будь-яких дій з даного приводу, у якому зазначалося, що обов'язковою умовою зарахування часу навчання в цивільному вищому навчальному закладі до вислуги років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (колишнім працівникам міліції) і поліцейським, є призначення пенсії, згідно з п. «а» ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач вважає, що така бездіяльність ГУ НП в Рівненській області є незаконною та такою, що порушує його права, свободи та інтереси.

Представник позивача в судове засідання 03.08.2017 не прибув, подав клопотання, яким позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути в порядку письмового провадження.

Відповідач Головного управління Національної поліції в Рівненській області позов не визнав, подав письмове заперечення. В обґрунтування заперечення зазначає, що наказом від 09.03.2016 № 33 о/с позивача звільнено з органів Національної поліції за власним бажанням. Вислуга на день звільнення - 09 років 01 місяць 11 днів, обчислена відповідно до ст. 78 ЗУ «Про Національну поліцію». Виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що установлена ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не була проведена позивачу, оскільки останній на день звільнення мав вислугу менше 10 років. Вказує, що п. 2 постанови Кабінет Міністрів України № 393 від 17.07.1992, на який покликається позивач, до 12.03.2016 не стосується поліцейських і відповідно не діяв відносно поліцейських станом на день звільнення позивача з поліції, 09.03.2016, оскільки не містив слова - поліцейський. З урахуванням відсутності правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», безпідставною є і позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є похідною, а на дані спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема ст. 117 Кодексу законів про працю України, так як вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства. Представник відповідача просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представник відповідача в судове засідання 03.08.2017 не прибула, подала клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

За таких обставин, враховуючи клопотання представників сторін, відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, суд перейшов до розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

ОСОБА_1 у період з 2000 по 2005 роки навчався у Національному університеті водного господарства та природокористування де здобув повну вищу освіту за спеціальністю інженер-механік.

З 12.10.2007 по 06.11.2015 позивач перебував на службі в ОВС на різних посадах.

Відповідно до витягу з наказу УМВС за № 353 о/с від 06.11.2015 позивач був звільнений з ОВС у запас за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в іншу установу). При звільненні з ОВС позивачу було обраховано вислугу років, яка станом на 06.11.2015, у календарному обчисленні становила 11 років 01 місяць 23 дні, у пільговому обчисленні - 11 років 04 місяці 24 дні, що підтверджується письмовою відповіддю ГУ НП в Рівненській області за № 11/77 від 01.06.2016.

Відповідно до витягу з наказу ГУ НП в Рівненській області за № 3 о/с від 07.11.2015, позивач був призначений на службу в органи Національної поліції України, на посаду старшого слідчого Рівненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області, з присвоєнням спеціального звання капітан поліції як особа, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про Національну поліцію».

Відповідно до витягу з наказу ГУ НП в Рівненській області за № 48 о/с від 03.12.2015 позивачу було установлено стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, станом на 07.11.2015 - 08 років 09 місяців 10 днів.

23.02.2016 позивачем, через канцелярію ГУ НП в Рівненській області за вх. № 1178 від 26.02.2016 було подано письмовий рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням із виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в порядку та на умовах визначених ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до витягу з наказу ГУ НП в Рівненській області за № 33 о/с від 09.03.2016, позивач був звільнений зі служби в поліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 7 (за власним бажанням), із виплатою компенсації за 6 календарних днів пропорційно відпрацьованому часу у 2016 році. При звільненні з Національної поліції позивачу було обраховано вислугу років у календарному обчисленні - 09 років 01 місяць 11 дні, у пільговому обчисленні - 09 років 04 місяці 12 днів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 ЗУ «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Задовольняючи позовні вимоги, щодо зарахування позивачу до його вислуги років, часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, суд приймає до уваги доводи позивача у частині того, що поняття стажу служби в поліції та вислуги років у поліції відрізняються одне від одного, як за змістом так і за порядком їхнього обчислення оскільки стаж служби в поліції визначається згідно ч. 2, 3 ст. 78 ЗУ «Про Національну поліцію», а порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України, що прямо передбачено ч. 4 ст. 78 ЗУ «Про Національну поліцію».

Згідно з п.п. 2, 10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» за № 393 від 17.07.1992 до вислуги років поліцейським додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, а також поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що п.п. 2, 10 Постанови Кабінет Міністрів України за № 393 від 17 липня 1992 року до 12.03.2016 не стосувалися поліцейських і відповідно не діяли відносно поліцейських, станом на день звільнення позивача з поліції - 09.03.2016 оскільки, як правильно зазначає позивач, не з його вини, а з вини держави указані п.п. 2, 10 зазначеної Постанови, не були приведені у відповідність до чинного законодавства у строк до 07.09.2015 як це прямо вимагалося у п/п 4) п. 7 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про Національну поліцію».

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 3 Конституції України, зазначається, що держава визнала, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави в особі її органів, до яких належать і органи судової влади.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції України і законів України виходячи з мінімальних соціальних гарантій, встановлених законами України, і не можуть порушувати норми ст. 22 Конституції України, які є нормами прямої дії. Інакше при наявності конституційного права на соціальний захист невикористання мінімальних гарантій, визначених законом, є порушенням державою своїх конституційних зобов'язань перед громадянами України.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Кечко проти України», «Жовнер проти України», «Васильєв проти України», «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III (mutatis mutandis), YvonnevanDuynvHomeOffice (VanDuynvHomeOffice (1974) Case 41/74 (C-41/74)), чітко указано, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який згодом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалив певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що згідно п. 2 Постанови Кабінет Міністрів України за № 393 від 17 липня 1992 року обов'язковою умовою зарахування часу навчання в цивільному вищому навчальному закладі до вислуги років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (колишнім працівникам міліції) і поліцейським є призначення пенсії згідно з п. «а» ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки під час розгляду справи встановлено, що позивачу, як особі начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (колишньому працівнику міліції) який не мав права на призначення пенсії, згідно з п. «а» ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та який був звільнений з ОВС у запас Збройних сил (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в іншу установу), без призначення пенсії, зараховувався час його навчання у вищому навчальному закладі до вислуги років, яка станом на 06.11.2015 при звільненні з ОВС становила у календарному обчисленні - 11 років 01 місяць 23 дні, у пільговому обчисленні 11 років 04 місяці 24 дні.

Правомірність зарахування позивачу до вислуги років часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, додатково підтверджується письмовими записами у особовій справі позивача, згідно яких позивачу наказом УМВС за № 217 о/с від 23.11.2010 станом на 01.11.2010 було зараховано час його навчання у вищому навчальному закладі та установлено вислугу років для нарахування відсоткової надбавки, яка склала - 06 років 00 місяців 18 днів, а також грошовим атестатом за № 77 виданим УМВС, згідно якого вислуга років позивача в ОВС станом на 14.09.2014 складає - 10 років 00 місяців 1 день, а надбавка за вислугу років становить 25 %, що складає 255,00 грн. на місяць.(а.с.31)

Задовольняючи позовні вимоги, щодо виплати позивачу одноразової (вихідної) грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд вважає за потрібне зазначити наступне:

Відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2265-ХІІ - особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за ним Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вказане положення дублюється й у п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» за № 393 від 17 липня 1992 року. В якому зазначається, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, у п. б) ст. 1 з позначкою 2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» прямо зазначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби: особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України поліцейські, при цьому жодного твердження чи обмеження щодо віку законодавцем не встановлено, як і не встановлено обов'язкової умови набуття особою права на пенсію, що як наслідок передбачає саму процедуру призначення пенсії.

В підтвердження законного права на отримання одноразової (вихідної) грошової допомоги при звільненні зі служби в ОВС при наявності вислуги понад 10 років, позивачем було надано копію листа директора департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства внутрішніх справ України № 15/2-6289 від 14 листопада 2011 року «Про порядок нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні». Зі змісту даного листа вбачається, що з 01.10.2011 у зв'язку із набуттям чинності ЗУ «Про заходи, щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні мають в тому числі особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ які звільняються за власним бажанням у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги років 10 років і більше, при цьому право на пенсію, яке було обов'язковою умовою виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з 01 жовтня 2011 року та нарахуванні цієї допомоги не має значення.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ЗУ «Про внесення змін до деяких законів щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» за № 900 від 23.12.2015 - п. 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про Національну поліцію» доповнено абзацами такого змісту: право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених ЗУ «Про міліцію» зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності ЗУ «Про Національну поліцію».

Задовольняючи позовні вимоги, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги з 09.03.2016 по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку про те, що до вказаних спірних правовідносин слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України, які регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, зважаючи на наступне:

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає ЗУ «Про Національну поліцію».

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановами Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 за № 988 та від 17.07.1992 за № 393.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу, що узгоджується з положеннями, що містяться у п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.1999 за № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції, тощо).

Таким чином, не поширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується виключно порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно приписів ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 за № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 3 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 за № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

За змістом п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 за № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають суду підстави для висновку, що не застосування до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм Кодексу законів про працю України стосується виключно норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

В свою чергу, питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» за № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Згідно, ст. 12 указаної Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Крім того, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, згідно рішення від 10 березня 2011 року, у справі «Сук проти України» заява № 10972/05, відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 59 ЗУ «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з п. 15 ст. 3 КАС України, публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Тобто державна служба в поліції є публічною.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд обгрунтовано вирішує, що до вищевказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Таким чином, положеннями ст. 116 Кодексу законів про працю України, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно, ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що аналізуючи вище згадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 Кодексу законів про працю України, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі Кодексу законів про працю України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Таким чином, Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (місячного грошового забезпечення), що застосовується при виплаті вихідної допомоги (одноразової грошової допомоги при звільненні), та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно довідки про доходи ГУ НП в Рівненській області за № 330 від 01.03.2016, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача і становить 5160,00 грн.

З урахуванням зазначеного суд визначає суму виплати одноразової (вихідної) грошової допомоги, в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дев'ять календарних років служби позивача, яка обчислюється із розрахунку: 1290,00 грн. (25 відсотків від суми 5160,00 грн. - місячного грошового забезпечення) помножити на 9 років (повні календарні роки служби), та становить 16 770,00 грн.

Крім того, згідно довідки про доходи ГУ НП в Рівненській області за № 330 від 01.03.2016, середньоденний заробіток позивача який за два місяці, що передують звільненню обчислюється із розрахунку: 10320,00 грн. (грошове забезпечення за січень 2016 року - лютий 2016 року) поділити на 40 днів (кількість фактично відпрацьованого часу за січень 2016 року - лютий 2016 року), та становить 258,00 грн.

З урахуванням того, що відповідач затримав розрахунок при звільненні позивача з 09.03.2016 по 17.08.2017, тобто на 527 днів, суд визначає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка становить 135 966,00 грн.

Згідно з ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За приписами ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Судовий збір присуджується на користь позивача у відповідності до ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Рівненській області, при прийнятті наказу № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу», про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 у частині не зарахування йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, та не виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Рівненській області, пов'язану із не внесенням відповідних змін в наказ № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 у частині зарахування йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) часу його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в порядку встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також, щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги з 09.03.2016 по день фактичного розрахунку.

Зобов'язати ГУ НП в Рівненській області внести відповідні зміни в наказ № 33о/с від 09.03.2016 «По особовому складу», про звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 додатково зарахувавши йому до вислуги років (у календарному та пільговому обчисленні) час його навчання у цивільному вищому навчальному закладі, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, виплативши йому одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в порядку встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов'язати ГУ НП в Рівненській області внести відповідні зміни в наказ № 48 о/с від 03.12.2015 «По особовому складу» щодо установлення капітану поліції ОСОБА_1 (М-222401), старшому слідчому Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, стажу служби в поліції відповідно до частин 2, 3 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», а також вислуги років у поліції відповідно до частини 4 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», зарахувавши до такої вислуги (у календарному та пільговому обчисленні) час навчання позивача у цивільному вищому навчальному закладі, в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути із ГУ НП в Рівненській області на користь ОСОБА_1, одноразову (вихідну) грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дев'ять календарних років служби позивача у розмірі 16770,00грн. (шістнадцять тисяч сімсот сімдесят гривень 00коп.).

Стягнути із ГУ НП в Рівненській області на користь ОСОБА_1, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу одноразової (вихідної) грошової допомоги з 09.03.2016 по 17.08.2017 у розмірі 135966,00грн. (сто тридцять п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят шість гривень 00коп.).

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції в Рівненській області судовий збір в розмірі 640,00грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.