Справа № 803/367/17
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/6065/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Кушнір Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

13 березня 2017 року фізична особа-підприємець (ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Ковельська ОДПІ), в якому просив: а) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 28 лютого 2017 року №Ф-000017312 в сумі 89 570 грн. 76 коп.;

б) визнати протиправним та скасувати рішення від 28 лютого 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 8 957 грн. 08 коп.;

в)визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 03 листопада 2016 року за №000556312 про донарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 48 399 грн. 19 коп.; від 03 листопада 2016 року за №000558312 про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору у розмірі 4 839 грн. 93 коп.; від 05 грудня 2016 року за №000659312 про донарахування грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 8 062 грн. 58 коп.

Постановою від 14 квітня 2017 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на беззаперечний факт, що Законом України від 12.02.2015 за № 191-VІІІ ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)", який набрав чинності з 05.04.2015 року, вимога про державну реєстрацію договорів комерційної концесії була скасована.

Тому позивач вважає, що з 05.04.2015 року усі договори комерційної концесії на території України не потребували державної реєстрації, а отже були дійсними фактично 9-ть місяців 2015 року, у зв'язку з чим не можуть являтися підставою для здійснених донарахувань.

У відповідності до вимог ст. 58 Конституції України, які роз'яснені Конституційним судом України, він як фізична особа, має право у своїй діяльності враховувати і керуватися зворотною дією у часі вище вказаного Закону України про дерегуляцію.

Крім того, частина 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачає виключно судове визнання недійсності господарського зобов'язання, у тому числі і на вимогу відповідного органу державної влади.

Таким чином, на думку позивача, суд першої інстанції, погоджуючись з відповідачем щодо недійсності договорів комерційної концесії, без попереднього судового рішення щодо їх недійсності у зв'язку з відсутністю державної реєстрації у відповідному господарському суді, фактично порушив правила предметної підсудності та вийшов за межі своєї компетенції.

Крім того, суд не взяв до уваги ті обставини, що два договори комерційної концесії були зареєстровані, а також залишив поза увагою визначену податковим органом суму різниці в податкових зобов'язаннях в розмірі 16857,00 грн., яка документально нічим не підтверджена.

За таких обставин позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги апеляційної скарги та просять їх задовольнити в повному обсязі з наведених у скарзі підстав.

Представник податкового органу заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що за наслідками планової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року Ковельська ОДПІ склала акт №85/03-12/13-НОМЕР_1 від 18 жовтня 2016 року.

На підставі висновків зазначеного акту Ковельська ОДПІ 03 листопада 2016 року прийняла податкові повідомлення-рішення: - за №000556312, яким визначила позивачу податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 48 399 грн. 19 коп., в тому числі 38 719 грн. 35 коп. за основним платежем та 9 679 грн. 84 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №000558312, яким визначила позивачу податкове зобов'язання з військового збору у розмірі 4 839 грн. 93 коп., в тому числі 3 871 грн. 94 коп. за основним платежем та 967 грн. 99 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Крім того, Ковельська ОДПІ винесла вимогу від 03 листопада 2016 року №Ф-000549312 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 89 570 грн. 76 коп., а також рішення від 03 листопада 2016 року №112/0312/13-НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 8 957 грн. 08 коп..

Висновки податкового органу базуються на тому, що позивач: - на порушення пунктів 177.1, 177.2 статті 177 та пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України допустив заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 16 857,00 грн. та суми податкових зобов'язань на суму 2 528 грн. 55 коп.;

- на порушення підпункту 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України позивач допустив завищення валових витрат на 241 272,00 грн., що призвело до заниження суми податкових зобов'язань на 36 190,80 грн.;

- на порушення частини другої статті 7, частини першої, восьмої статті 9 Закону України ,,Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" допустив заниження суми чистого доходу, на який нараховується єдиний внесок на суму 258 129, 00 грн., що призвело до заниження нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями на суму 89 570 грн. 76 коп.;

- на порушення вимог Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII ,,Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", статті 163, пункту 164.1 статті 164, підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України допустив заниження суми військового збору на 3 871 грн. 94 коп..

До таких висновків контролюючий орган дійшов на підставі встановленого під час перевірки факту включення до складу інших витрат у 2015 році роялті в сумі 241 272,00 грн. за користування торгівельною маркою ТзОВ ,,Наш Край" та на підставі договорів комерційної концесії, укладених із ТзОВ ,,Агро-Р".

На підставі рішення ГУ ДФС у Волинській області від 30 листопада 2016 року за №858/ФОП/03-20-10-03-06 про результати розгляду первинної скарги Ковельською ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області прийняті: податкове повідомлення-рішення від 05 грудня 2016 року за №000659312 про донарахування грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 8 062 грн. 58 коп., тому числі 6 450 грн. 06 коп. за основним платежем та 1 612 грн. 52 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями.

У зв'язку із скасуванням ГУ ДФС у Волинській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 листопада 2016 року №Ф-000549312 та рішення від 03 листопада 2016 року №112/0312/13-НОМЕР_1 про застосування штрафних санкцій Ковельська ОДПІ 28 лютого 2017 року винесла вимогу за №Ф-000017312 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 89 570 грн. 76 коп. та прийняла рішення за № про застосування штрафних санкцій в сумі 8 957 грн. 08 коп. за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності висновків податкового органу щодо порушення позивачем вимог податкового та іншого законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими.

Так , з матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що згідно акту перевірки фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до складу інших витрат у 2015 році включив роялті в сумі 241 272 грн..

Послуги надавались відповідно до укладених договорів комерційної концесії між ТзОВ ,,Агро-Р" та підприємцем ОСОБА_1, а саме, від 01 грудня 2012 року, від 01 квітня 2013 року, від 03 травня 2014 року, від 01 жовтня 2014 року, від 01 листопада 2014 року та від 10 листопада 2014 року.

Відповідно до умов вказаних договорів комерційної концесії підприємцем ОСОБА_1 прийнято право користування послугами франчайзингової мережі ,,Наш Край" та передбачено оплачувати надані послуги в строки та на умовах установлених відповідними договорами.

Згідно із пунктом 3.1 статті 3 договорів комерційної концесії починаючи з дати відкриття один раз на місяць впродовж 5 календарних днів, наступних за звітним періодом, користувач підприємець ОСОБА_1 сплачує право володільцеві роялті в розмірі 180, 198, 299, 315, 372, 414 Євро ( у всіх договорах різні суми) по курсу Національного Банку України на день виникнення зобов'язання по сплаті роялті. Роялті сплачується в повному обсязі та у національній валюті гривні.

Крім того, сторонами були підписані додаткові угоди до вищевказаних договорів комерційної концесії, відповідно до яких встановлена фіксована плата незалежно від площі використання.

01 січня 2015 року між ТзОВ ,,Агро-Р" ( Замовник) та підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір щодо надання послуг по стимулюванню збуту товарів, послуг з передпродажної підготовки товарів, мерчендайзингових послуг, відповідно до умов якого Замовник щомісячно виплачує Виконавцю винагороду в розмірі, виходячи з фактично наданого розміру послуг, визначеного в акті здавання-приймання наданих послуг.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу (ПК) України визначено, що роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інших аудіовізуальних творів, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно з пунктом 177.1 статті 177 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ФОП ОСОБА_1 мав право на віднесення до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на виплату роялті.

Разом з тим, колегія суддів визнає вірним посилання суду першої інстанції на вимоги Цивільного та Господарського кодексів України (в редакції, чинній на час укладання договорів комерційної концесії).

Так, частинами першою та другою статті 1118 Цивільного кодексу України визначено, що договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним. Договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця.

Відповідно до статті 1120 Цивільного кодексу України правоволоділець зобов'язаний передати користувачеві технічну та комерційну документацію і надати іншу інформацію, необхідну для здійснення прав, наданих йому за договором комерційної концесії, а також проінформувати користувача та його працівників з питань, пов'язаних із здійсненням цих прав. Правоволоділець зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором комерційної концесії: забезпечити державну реєстрацію договору; надавати користувачеві постійне технічне та консультативне сприяння, включаючи сприяння у навчанні та підвищенні кваліфікації працівників; контролювати якість товарів (робіт, послуг), що виробляються (виконуються, надаються) користувачем на підставі договору комерційної концесії.

Такі ж вимоги містять положення статті 367 Господарського кодексу України, згідно якої договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив реєстрацію суб'єкта господарювання, що виступає за договором як правоволоділець. Якщо правоволоділець зареєстрований як суб'єкт господарювання не в Україні, реєстрація договору комерційної концесії здійснюється органом, який зареєстрував суб'єкта господарювання, що є користувачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність реєстрації договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися на цей договір.

Однак, при цьому суд першої інстанції не належним чином дослідив надані сторонами докази та не звернув увагу на ті обставини, що договори комерційної концесії від 01 грудня 2012 року та від 03 травня 2014 року були зареєстровані відповідними державними органами ( а.с. 59, 79).

Колегія апеляційного суду в судовому засіданні дослідила надані позивачем оригінали зазначених договорів та пересвідчилась у достовірності їх реєстрації. Жодних доказів на спростування факту державної реєстрації договорів комерційної концесії від 01 грудня 2012 року та від 03 травня 2014 року податковий орган, на який в силу приписів ч.2 ст. 71 КАС України покладений тягар доказування правомірності своїх рішень, не надав.

На вимогу апеляційного суду представник відповідача повідомив про неможливість розмежування витрачених позивачем сум на виплату роялті та надав додаткові письмові заперечення на апеляційну скаргу.

В запереченнях представник відповідача вказав, що оплата по усіх договорах комерційної концесії проведена в загальному грошовими коштами в сумі 73064,46 грн., а решта суми в розмірі 168206,86 грн. проведена взаємозаліком згідно протоколів за надання мерчендайзингових послуг підприємцем ОСОБА_1 по стимулюванню збуту товарів (11-12 арк. акту перевірки).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що виплачені суми роялті за договорами комерційної концесії від 01 грудня 2012 року та від 03 травня 2014 року позивач правомірно відніс до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, а по решті договорів - безпідставно. Однак, провести розмежування сум, які віднесені до витрат правомірно, а які безпідставно, на основі акта перевірки, який став підставою для прийняття податковим органом оскаржених рішень, без додаткового дослідження первинних документів неможливо.

В постанові від 05 грудня 2006 року Верховний Суд України висловив такі правові позиції, що наслідком встановленні судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, приймаючи до уваги те, що рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому, Судова палата знаходить за необхідне змінити постановлені у справі судові рішення у частині мотивів задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає правильним визнати протиправними та скасувати оскаржені рішення в цілому, оскільки неможливо розмежувати суми, які віднесені позивачем до витрат правомірно, а які ні. Дані обставини не позбавляють контролюючого органу права провести перевірку в межах визначених законодавством строків, визначити відповідні суми та прийняти по них рішення.

Крім того, різницю в податкових зобов'язаннях в сумі 16857,00 грн. відповідач не зміг підтвердити первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, а лише констатував факт наявності такої різниці.

Тому колегія суддів визнає не доведеним факт наявності такої різниці, у зв'язку з чим висновки контролюючого щодо протиправності віднесення вказаної суми до загальних витрат не відповідають дійсності.

Усі оскаржені позивачем податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу базуються на висновках акту перевірки щодо протиправності віднесення позивачем до загальних витрат суми витрат на виплату роялті в розмірі 241 272 грн. та різниці в податкових зобов'язаннях в сумі 16857,00 грн..

Оскільки такі висновки податкового органу колегія суддів апеляційного суду визнала такими, що не відповідають дійсності, усі прийняті на підставі таких висновків податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є протиправними та належать до скасування.

Також колегія суддів акцентує увагу на тому, що договір від 01 січня 2015 року, укладений між ТзОВ ,,Агро-Р" ( Замовник) та підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) про надання послуг по стимулюванню збуту товарів, послуг з передпродажної підготовки товарів, мерчендайзингових послуг, який на думку податкового органу, з чим погодився суд першої інстанції, є недійсним, не може бути доказом завищення позивачем загальних витрат.

За умови вказаного договору позивач надає послуги та відповідно отримує за це доходи, що збільшує різницю між доходами та витратами, а тому відповідно збільшується податкове навантаження, а не навпаки, як вважає податковий орган.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив надані сторонами докази, не надав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо правомірності прийнятих податковим органом рішень.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу приписів п 3 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо правомірності оскаржених рішень податкового органу не відповідають обставинам справи, апеляційний суд визнає правильним апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст.198, п.3 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2017 року у справі № 803/367/17 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Ковельською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області податкові повідомлення-рішення від 03 листопада 2016 року за №000556312, від 03 листопада 2016 року за №000558312, від 05 грудня 2016 року за №000659312, вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 28 лютого 2017 року №Ф-000017312, рішення від 28 лютого 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складенні постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

Т.І. Шинкар

Постанова в повному обсязі складена 18 серпня 2017 року.