Справа № 372/1116/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 372/1116/17 Головуючий у 1-й інстанції:Потабенко Л.В.;
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Троян Н.М.,Файдюка В.В.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Данилюка Олексія Борисовича на постанову Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Данилюка Олексія Борисовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року, ОСОБА_3 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Данилюка Олексія Борисовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та в якому просить скасувати постанову серії БР № 450569 від 02.04.2017 року про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП, якою накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП відносно нього.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що 02.04.2017 року позивач рухався на автомобілі НОМЕР_1 поза населеним пунктом м. Житомир по трасі Київ-Чоп 235 км, та був зупинений працівником патрульної служби.

Після зупинки відповідач пояснив, що позивач порушив правила дорожнього руху не вимкнувши фари ближнього руху, а також не надавши страховий поліс, чим порушив вимоги правил ДР, та виніс постанову серії БР № 450569 від 02.04.2017 року у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП.

Позивач вважає вказану постанову незаконною, такою, що не відображає дійсних обставин справи, винесена з грубим порушенням вимог чинного законодавства щодо її змісту та процедури складення, та вказує на те, що постанова складалася інспектором без врахування його зауважень, пояснень та конкретної дорожньої обстановки, скупчення і потоку інших автомобілів, інтенсивності руху, доказів правопорушення не надано, свідків не опитано, місце скоєння правопорушення та його рух вказано не вірно, тобто факт порушення оснований на припущеннях.

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Скасувати постанову серії БР № 450569 від 02.04.2017 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що згідно постанови в справі про адміністративне правопорушення серії БР № 450569 від 02.04.2017 року, складеної інспектором роти №1 батальйону УПП у м. Житомирі ДПП Данилюком О.Б., ОСОБА_3, керував автомобілем НОМЕР_1 поза населеним пунктом не ввімкнувши ближнього світла фар або денні ходові вогні, та не пред'явив поліса обов'язкового страхування цивільної відповідальності власникам транспортних засобів, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 36 КУпАП.

Даною постановою до ОСОБА_4 було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів звертає увагу на наступне

Відповідно до постанови інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі ДПП старшого лейтенанта поліції Данилюка О.Б. серії БР №450569 від 02.04.2017 на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП. Застосувавши при цьому ст. 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

В даному випадку позивач порушив вимоги п. 9.8 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила), а саме - під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар та 2.4 а - не пред'явив на вимогу поліцейського поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: 1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; 2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; 3) якщо особа перебуває на території чи об'єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; 4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; 5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; 6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

Приписи п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплюють, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов'язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред'являється посадовим особам органів визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. Аналогічне положення закріплено в пп. «г» п.2.1 Правил дорожнього руху.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що наведеними положеннями чинного законодавства закріплений безумовний обов'язок при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особи, яка керує ним, повинна мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Отже, у відповідача були наявні достатні підстав вважати, що особа вчинила або мати намір вчинити правопорушення, а зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дали достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення. При цьому саме існування наведених обставин і зумовило виникнення в інспектора поліції на підставі статті 32 Закону України «Про Національну поліцію» права на реалізацію повноваження вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та з правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь- які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. І дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так відповідно до матеріалів справи, наданих пояснень та заперечень відповідача, встановлено, що відповідач під час розгляду справи відповідно до ст. 279 КУпАП були зачитані позивачу права передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, жодних клопотань від позивача не надходило, хоч позивач мав змогу надати усні пояснення, які були критично оцінені. Після винесення постанови позивач був ознайомлений з її змістом, строками сплати та оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення (ст.ст. 307, 308 КУпАП) та була вручена її копія.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 71, ч.1 ст. 104 КАС України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте жодного доказу на обґрунтування своєї позиції до суду не надав.

Крім того з матеріалів адміністративного позову вбачається, що факт порушення ПДР, а саме відсутність полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів позивач взагалі не заперечує.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують Правила.

Дія учасників дорожнього руху не повинна створювати перешкоду для руху інших учасників.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353- XII (зі змінами та доповненнями) та п. 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 2.3 Правил передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміни і не відволікатись від керування транспортним засобом. Особи, які порушують Правила, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (п. 1.9 Правил).

Так, відповідачем в діях позивача було встановлено наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме керування водіями транспортними засобами без увімкненого ближнього світла або денних ходових вогнів та не пред'явлення для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За результатами розгляду адміністративної справи та з метою припинення вказаного правопорушення, а також забезпечення дотримання вимог Правил дорожнього руху до позивача було застосовано адміністративне стягнення - штраф у розмірі 425 грн., шляхом винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БР № 450569 від 02.04.2017.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення - акт органів адміністративної юрисдикції, яким вирішується питання про наявність в діях правопорушника складу адміністративного правопорушення та застосування до нього мір адміністративного стягнення, тобто постанова повинна містити прийняте по справі рішення. Також постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; викладення обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Статтею 284 КУпАП передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення є рішення, яким встановлюється вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в скоєнні правопорушення та призначається міра адміністративного стягнення.

Із наведеного вбачається, що постанова по справі про адміністративне правопорушення від 02.04.2017 вище переліченим вимогам відповідає, а тому Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до діючого законодавства, адміністративне стягнення накладено уповноваженою посадовою особою та що в діях позивача є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 тач. 1 ст. 126 КУпАП.

Інспектором патрульної поліції винесено постанову згідно ст. 258 КУпАП.

Стаття 33 КУпАП (з урахуванням змін, внесених Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015), встановлює загальні правила накладення стягнення за адміністративні правопорушення, тобто Відповідачем встановлена особа правопорушника, ступінь його вини та інші обставини.

Також, частиною 2 статті 33 КУпАП встановлено, що при вирішення питання про накладення стягнення за адміністративні не враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Тому поліцейський при винесенні постанови діяв на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, чим повністю виконав вимоги ст.19 Конституції України.

Таким чином, керуючись нормою ст. 252 КУпАП щодо оцінки доказів посадовою особою, яка оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом правосвідомістю вважаю, що вирішуючи питання про притягнення до адміністративної відповідальності, відповідач, як посадова особа що виконує посадові інструкції, оцінивши докази щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення, з своїм внутрішнім переконанням, керуючись чинними нормативно-правовими актами України та своєю правосвідомістю, встановив порушення позивачем Правил дорожнього руху України та виніс відповідну постанову.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення визначені в Законі України від 14 липня 2015 року № 596ЛГП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» ст. 258 КУпАП було доповнено новою частиною, якою розширено перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушень не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місті вчинення правопорушення.

Так, відповідно ч.2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 213 КУпАП визначено, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, зокрема це частини перша, друга і третя статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративне правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Крім того, Згідно п. 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Дана Інструкція є спеціальним підзаконним нормативно правовим актом та безпосередньо визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, де визначено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачене ч. 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП виноситься без складання протоколу.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що твердження позивача, що поліцейський повинен був скласти протокол про адміністративне правопорушення, не має належного на те обґрунтування, так як у передбаченому у цій справі випадку протокол не складається.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Львівського апеляційного адміністративного суду у справах №876/2642/16, №876/733/16, Житомирського апеляційного адміністративного суду у справах №296/3223/16-а та Вищого адміністративного суду України у справах № 686/11550/16-а, № 761/23274/16-а та №199/2090/16-а.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015У, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у пункті 2.4 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Дане твердження спростовується п.1 p. III Інструкції №1395, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення, частиною 4 статті 258 КУпАГІ. у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП та статтею 133 Конституції України, відповідно до якої систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що Інспектором роти №1, як посадовою особою Управління, було розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову на місці вчинення правопорушення.

Враховуючи викладене, розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови відбулося у відповідності до вимог КУпАП.

Відповідно до ст. 284 Кодексу України про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) по справі про адміністративне правопорушення виносить рішення, одним з яких є закриття справи. Постанови про закриття справи виноситься за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу, в тому числі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки способом захисту прав та інтересів особи у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності є, зокрема, скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у адміністративній справі належить до компетенції органу, який відповідно до норм КУпАП наділений таким правом, у даному випадку це відноситься до компетенції відповідача.

Таким чином на підставі вище зазначеного, а також положень ч.2 ст. 162 КАС України суд не наділений повноваженнями щод закриття адміністративної справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановлянням нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2017 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Данилюка Олексія Борисовича - задоволити.

Постанову Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Житомирі Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Данилюка Олексія Борисовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 17 серпня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Файдюк В.В.

Троян Н.М.