Справа № 803/959/17
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року Справа № 803/959/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрусенко О. О.,

при секретарі судового засідання Хомяк М. І.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачів Наумчик Р. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до начальника Волинської митниці ДФС України державного радника податкової служби II рангу Кривіцького Віктора Броніславовича, Волинської митниці ДФС про визнання наказу неправомірним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернулася в суд з позовом до начальника Волинської митниці ДФС України державного радника податкової служби II рангу Кривіцького Віктора Броніславовича (далі - відповідач -1, начальник Волинської митниці ДФС Кривіцький В. Б.) про визнання неправомірним наказу від 08.06.2017 року № 332-о про звільнення позивача згідно з пунктом 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України, зобов'язання поновити позивача на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6, зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника Волинської митниці ДФС Кривіцького В. Б. від 08.06.2017 року № 332-о позивача звільнено із займаної посади 09.06.2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України. Зазначає, що заява про звільнення за власним бажанням була відкликана позивачем 09.06.2017 року, відтак вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним та таким, що грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства.

Ухвалою суду від 02.08.2017 року залучено до участі у справі як відповідача Волинську митницю ДФС (далі - відповідач-2).

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

У письмових запереченнях на адміністративний позов та у судовому засіданні представник відповідачів позовних вимог не визнала, посилаючись на те, що станом на 09.06.2017 року від позивача жодних повідомлень про відкликання заяви про звільнення від 26.05.2017 року на Волинську митницю ДФС не надходило. Наказом Волинської митниці ДФС від 08.06.2017 року № 332-о позивача звільнено із займаної посади 09.06.2017 року за власним бажанням. Зазначила, що Волинською митницею ДФС у повному обсязі дотримано процедуру звільнення позивача за власним бажанням у зв'язку з чим просила у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, ОСОБА_2 було призначено на посаду державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6

26.05.2017 року позивачем подано до Волинської митниці ДФС заяву про звільнення за власним бажанням. Вказані обставини не заперечуються сторонами у судовому засіданні.

08.06.2017 року начальником Волинської митниці ДФС Кривіцьким В. Б. прийнято наказ № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2», відповідно до якого ОСОБА_2, державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6, звільнено із займаної посади 09.06.2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України. Підставою для прийняття вказаного наказу стала заява позивача.

З наданих у судовому засіданні пояснень позивача слідує, що останньою 09.06.2017 року відкликано заяву від 26.05.2017 року про звільнення за власним бажанням, тому вважає, що її звільнення та оскаржуваний наказ є незаконними та такими, що грубо порушують вимоги трудового законодавства, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 4 цього Закону визначено, що державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) професіоналізму; 4) патріотизму; 5) доброчесності; 6) ефективності; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби; 8) політичної неупередженості; 9) прозорості; 10) стабільності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про державну службу», а в частині, що ним не врегульовані - норми законодавства про працю.

Як передбачено пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Так, відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про праці.

Водночас загальні норми звільнення працівника за власним бажанням встановлені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, виходячи з положень статті 86 Закону України «Про державну службу» у взаємозв'язку з положеннями статті 38 КЗпП України, за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України, є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Як зазначено у пунктах 8, 12 постанови Пленуму Верховного суду «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Як зазначалось вище, 26.05.2017 року позивачем було подано до Волинської митниці ДФС заяву про звільнення за власним бажанням.

Отже, перебіг двотижневого строку на звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням (частина перша статті 86 Закону України «Про державну службу») розпочинається 27.05.2017 року та закінчується 09.06.2017 року включно, тобто, в цей період позивач мала право відкликати свою заяву про звільнення.

Матеріалами справи підтверджено, що 08.06.2017 року відповідачем-1 прийнято наказ № 332-о, відповідно до якого позивача звільнено із займаної посади 09.06.2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України, підстава - заява ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач зазначила, що в період з 09.06.2017 року по 27.06.2017 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні, на підтвердження чого надала листки непрацездатності серії АДД №№ 959625, 833515. Зранку 09.06.2017 року позивач повідомила в телефонному режимі свого безпосереднього керівника - завідувача СМО м/п «Ягодин» ОСОБА_7 про те, що з 09.06.2017 року перебуває на лікарняному, а також про те, що має намір відкликати подану 26.05.2017 року заяву про звільнення за власним бажанням. О 14.52 год. 09.06.2017 року позивач з Ратнівської центральної районної лікарні, де перебувала на стаціонарному лікуванні, зателефонувала в загальний відділ Волинської митниці ДФС за номером телефону (03377) 3-15-00 і направила факсимільним зв'язком заяву про відкликання раніше поданої 26.05.2017 року заяви про звільнення за власним бажанням, особа яка прийняла вказану факсограму не представилась. В подальшому позивач о 15.15 год. зателефонувала до відділу чергових Волинської митниці ДФС за номером телефону (03377) 3-15-49 і повідомила, що має намір повторно направити (продублювати) заяву від 09.06.2017 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, однак працівник митниці, який був на зв'язку відмовився приймати факсограму та відмовився повідомити своє прізвище та ім'я.

На підтвердження вказаних обставин позивач надала суду відомість розшифровок розмов по особовому рахунку 000037 (Ратнівська центральна районна лікарня) за період з 09.06.2017 року по 09.06.2017 року, з якої вбачається, що дійсно з лікарні, де перебувала позивач на стаціонарному лікуванні, було здійснено два дзвінки на номер телефону (03377) 3-15-00 о 14.52 год. тривалість розмови 112 с. та на номер телефону (03377) 3-15-49 о 15.15 год. тривалість розмови 22 с..

У письмових запереченнях на адміністративний позов та у судовому засіданні представник відповідачів заперечила факт надходження до Волинської митниці ДФС заяви позивача від 09.06.2017 року про відкликання заяви від 26.05.2017 року про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги подану позивачем відомість розшифровок розмов по особовому у рахунку 000037 за 09.06.2017 року, оскільки вона не є доказом факту надіслання на вказані номери телефонів факсограм (заяви від 09.06.2017 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням), так як відомості про таке надіслання не зафіксовані у даному документі.

Отже, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту надіслання факсимільним зв'язком до відповідача-2 заяви від 09.06.2017 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, зокрема, звіту про відправку факсу тощо.

Водночас, на думку суду, позивача було незаконно звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України, з огляду на таке.

По-перше, ОСОБА_2 мала право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви, тобто до 09.06.2017 року включно.

Матеріалами справи підтверджено, що в період з 09.06.2017 року по 27.06.2017 року позивач була тимчасово непрацездатна, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні, а в подальшому на денному стаціонарі, про що свідчать листки непрацездатності серії АДД №№ 959625, 833515.

Представник відповідачів у судовому засіданні не заперечила того, що відповідачу-2 було відомо про те, що з 09.06.2017 року позивач перебувала на лікуванні. Даний факт підтверджується також довідкою завідувача СМО м/п «Ягодин» ОСОБА_7 № 9, в якій зазначено, що з 09:00 год. 09.06.2017 року державний інспектор СМО м /п «Ягодин» Волинської митниці ДФС ОСОБА_2 відсутня на роботі по причині тимчасової непрацездатності.

Таким чином, ОСОБА_2 09.06.2017 року (в останній день закінчення вищевказаного строку) не мала реальної можливості скористатися своїм правом на відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням, оскільки перебувала на лікуванні, однак відповідач-2, знаючи про це не пересвідчився у намірі позивача продовжувати працювати, а також не взяв до уваги факт перебування позивача на лікарняному.

По-друге, оскаржуваний наказ № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2», яким позивача звільнено із займаної посади з 09.06.2017 року, був прийнятий Волинською митницею ДФС 08.06.2017 року, тобто до закінчення двотижневого строку попередження.

При цьому, жодною нормою чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення працівника за власним бажанням до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви про звільнення за власним бажанням, крім випадків коли працівник у заяві просить його звільнити у визначений строк.

Враховуючи те, що наказ від 08.06.2017 року № 332-о про звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України України був прийнятий до закінчення строку попередження позивачем роботодавця про звільнення за власним бажанням, останнім днем якого є 09.06.2017 року, а отже, з порушенням її права на залишення на посаді та конституційного права на працю.

По-третє, чинним законодавством України не вимагається від працівника звернення до роботодавця із заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, це є його правом.

Водночас достатньою формою виявлення ним наміру про залишення на роботі є продовження виконання службових обов'язків та перебування на робочому місці, що вже саме по собі виключає наявність правових підстав для звільнення працівника на підставі раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, крім єдиного випадку - коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

В ході судового розгляду справи встановлено, що станом на день прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача з 09.06.2017 року відповідачем-2 на її посаду не було запрошено іншого працівника, повернення на роботу основного працівника - ОСОБА_6 з відпустки для догляду за дитиною, посаду якої обіймала позивач, також не відбулось.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач 09.06.2017 року повідомила свого безпосереднього керівника ОСОБА_7 про те, що знаходиться на лікуванні, тобто вона мала намір в подальшому перебувати з відповідачем-2 у трудових відносинах, що, у свою чергу означає, що позивач не залишила роботи та не вимагала розірвання трудового договору. Крім того, 29.06.2017 року, тобто після тимчасової непрацездатності, позивач вийшла на роботу для виконання своїх посадових обов'язків.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що наказ ДФС від 08.06.2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2», прийнятий відповідачем-2 передчасно, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (тимчасова непрацездатність позивача), з порушенням гарантованого права позивача на відкликання заяви, відтак оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади, тому, виходячи із наданих статтею 162 КАС України повноважень, адміністративний позов слід задовольнити повністю шляхом: визнання протиправним та скасування наказу Волинської митниці ДФС від 08.06.2017 року № 332-о в частині звільнення ОСОБА_2 із займаної посади державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6 з 09.06.2017 року; поновлення позивача на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6 з 09.06.2017 року; стягнення з митниці на користь позивача суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

З довідки Волинської митниці ДФС від 09.08.2017 року № 5/53-856 слідує, що у квітні 2017 року позивачем було отримано заробітну плату у розмірі 2115,30 грн. за фактично відпрацьованих 6 робочих днів, у травні 2017 року - заробітна плата у розмірі 4488,41 грн. за фактично відпрацьованих 14 робочих днів, тобто загальна сума доходу за останні два місяці перед звільненням становить 6603,71 грн. При цьому середньоденний заробіток позивача за 1 робочий день складає 330,19 грн. (6603,71 грн. / 20 робочих днів). Час вимушеного прогулу становить з 10.06.2017 року по 18.08.2017 року, всього 48 робочих дні. Таким чином, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 15849,12 грн. (330,19 грн. х 48 робочих дні), яку слід стягнути з Волинської митниці ДФС на користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Волинської митниці ДФС на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6603,80 грн. слід звернути до негайного виконання.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про державну службу», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Волинської митниці ДФС від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_2» в частині звільнення ОСОБА_2 із займаної посади державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6 з 09 червня 2017 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_6 з 09 червня 2017 року.

Стягнути з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_2 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 15849,12 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок дев'ять грн. 12 коп.).

Постанова в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6603,80 грн. (шість тисяч шістсот три грн. 80 коп.) виконується негайно.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої складено 23 серпня 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко