Справа № 815/6259/16
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 р. Справа № 815/6259/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.

- Косцової І. П.

при секретарі - Діденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 461-16 від 29 серпня 2016 року, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 461-16 від 29 серпня 2016 року, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначається, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, проживав в провінції Аль-Хасака. На даний момент не може та не бажає користуватися захистом країни громадянського походження, оскільки країна не спроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 року в Сирії. Позивач не може повернутися до Батьківщини через причини загальнопоширеного насильства, а також внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю до етнічної меншини - курдів. У грудні 2014 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. 29.08.2016 р. ДМС України винесено оскаржуване рішення №461-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся із позовною заявою за захистом до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 461-16 від 29.08.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 461-16 від 29.08.2016р., яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що, судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у грудні 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було складено висновок від 09.03.2015 р. (справа № 2014OD0323) щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений висновок підтриманий рішенням Державної міграційної служби України №303-15 від 10.04.2015 р.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду з метою його оскарження. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2015 року у справі № 815/3790/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 303-15 від 10 квітня 2015 року; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

05.04.2016 р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 20-16, яким зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву гр. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вищевказаного рішення ДМС України.

20.04.2016 р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області видано наказ про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача (№ 2014OD0323) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Відповідно до рішення Державної міграційної служби України № 461-16 від 29.08.2015р. відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.11.2016 р. позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 382 від 07.09.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції виходив з того, що формальне ставлення відповідача до перевірки наведених заявником обставин призвело до прийняття протиправного рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 цієї ж статті).

Аналізуючи приписи ст. 1 зазначеного Закону, колегія суддів вважає, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до ч.2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В Рекомендаціях УВКБ ООН з питаннь міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27 жовтня 2014 року (далі Рекомендації) зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року "Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)" ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також, в Рекомендаціях зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом охоплена вся територія Сирії, більшість населення потребує допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в оточених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій.

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфлікту, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" (далі "ИГИШ") зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п.4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, що перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до ч.2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про безперервне насилля та масові вбивства в Сирії. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року - УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають Сирію, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в Сирії та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача, що у разі повернення до Сирії він може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки відповідно до п.28 Рекомендації до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирії, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Висновок відповідача, що позивач не є біженцем та не потребує міжнародного захисту, оскільки він звертався до посольства Сирії в Україні, з метою подовження строку дії національного паспорта, не відповідають приписам чинного законодавства, зроблені без повного, всебічного та об'єктивного дослідження фактичних обставин особової справи позивача.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» містить вичерпний перелік умов за яких особа не визнається біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. Серед вказаного переліку відсутня підстава відмови в набутті вказаних форм захисту через звернення до офіційної установи країни, з якої походить шукач притулку. Добровільне користування захистом країни громадянської незалежності, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону є підставою для втрати статусу біженця або статусу особи, яка потребує додаткового захисту, однак в нашому випадку, позивач не мав такого статусу і звернувся до посольства Сирії, ще до звернення за захистом в Україні.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015р. та «С.К. проти Росії » №52722/15 від 14.02.2017р. зазначено, що примусове повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції.

Також суд зазначає, що відповідач прийшов до хибного висновку, зазначаючи, що у позивача, ОСОБА_1, існує можливість внутрішнього переміщення в Сирії у разі загрози його життю та здоров'ю. Даний висновок відповідача є не обґрунтованим, оскільки, УВКБ ООН були розроблені «Керівні принципи щодо міжнародного захисту: "Альтернатива Втечі / Переміщення Усередині Країни" в контексті статті 1А Конвеиції 1951 року та / або Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців" від 23 липня 2003 р., де вказано:

6. Конвенція 1951 роки не вимагає або навіть припускає , що побоювання переслідування має обов'язково поширюватися на всю територію країни походження біженця. Концепція альтернативи втечі / переміщення всередині країни, таким чином, відноситься до певної частини країни, де не існує ризику обґрунтованого побоювання переслідування, і де, виходячи з приватних обставин справи, можна виправдано очікувати, що індивідуум здатний утвердитися і зажити нормальним життям. Отже, якщо втеча/переміщення всередині країни буде розглядатися в контексті процедури визначення статусу біженця, необхідно встановити певну частину країни, і прохачеві повинна бути надана відповідна можливість для відповіді.

22. На додаток до того, що в районі альтернативи втечі / переміщення всередині країни немає небезпеки переслідування, для прохача повинна існувати розумність у всіх обставин для його подальшого переміщення в даний район.

33. Використання концепції переміщення не повинно призводити до покладання додаткового тягаря на осіб, які шукають притулок. Має тривати застосування звичайного правила, а саме, що обов'язок подавати докази заяв лежить на тому, хто їх затверджує. Це відповідає параграфу 196 Керівництва, який говорить : хоча обов'язок подавати докази лежить на прохачеві, завдання встановлення та опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з перевіряючою особою. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, якими він/вона має в своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, підтверджують клопотання .

34. На цій підставі, особа, яка приймає рішення несе тягар доказу того, що аналіз переміщення можливо застосувати до певної справи. Якщо висновки допускають застосовність принцип, то стороні, яка каже це, слід визначити пропонований район переміщення і надати свідоцтва, яке встановлює, що даний район є розумною альтернативою для зацікавленої особи.

35. Основні правила процесуальної справедливості вимагають, щоб особі, яка домагається притулку було надано чітке та адекватне повідомлення, що така можливість розглядається. Вони також вимагають дати особі можливість надати аргументи чому розгляд альтернативної місцевості не є доречним у даному випадку, і якщо порахувати доречним, чому пропонована місцевість є нераціональною.

У доповідях Генерального секретаря від 18.02.2016р., 21.01.2016р., 11.12.2015р., 11.11.2015р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.

Частиною 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до п.4 ч.1 ст. 6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

За таких обставин, оскільки апелянт належним чином не перевірив доводів позивача щодо подій у Сирії, та того, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №461-16 від 29 серпня 2016 року щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також колегія суддів вважає, що зобов'язавши відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції обрав вірний спосіб захисту порушених прав позивача, оскільки таким судовим рішенням гарантував останньому поновлення його порушених прав, з огляду на те, що оскаржуване рішення прийнято суб'єктом владних повноважень за наслідками повторного розгляду заяви позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду, не встановлено. Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 лютого 20167 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І. П. Косцова