Справа № 761/11201/17
Суддя: Юзькова О. Л.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/355/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі: Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов»язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В липні 2016 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач на цей час знаходився в Іспанії. 13.10.2016 року позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про поновлення пенсії за вислугу років, на що останній своїм листом від 22.12.2016 року відмовив у поновленні пенсії. Відмовляючи у поновленні пенсії відповідач у своєму листі зазначив, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509. Згідно із довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 08.12.2014 № позивачу виплачувалась пенсія за місцем його перебування за адресою: АДРЕСА_1. У формулярі E/UCR-3 від 23.05.2016 зазначено місце перебування позивача - Іспанія. Разом з тим, до заяви про відновлення виплати пенсії Позивачем була надана довідка про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 12.10.2016 № 7646, де зазначено місце перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1. Відновлення виплати пенсії позивача можливе в разі прийняття комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення щодо виплати йому призначеної пенсії. Відповідач листом від 27.02.2017 року № 4623/03 повідомив позивача, що відповідно до витягу із рішення Комісії № 7 від 16.02.2017 року щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення у поновленні позивачу виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відмовлено. Представник позивача вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують конституційне право позивача на отримання пенсії, а тому просить суд визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у поновленні та виплаті пенсії ОСОБА_1 та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити та сплачувати ОСОБА_1 пенсію з 27 лютого 2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неприбуття в судове засідання не повідомив. Заяв, клопотань або заперечень на позов від представника відповідача не надходило..

Суд, керуючись вимогами ст. 128 КАС України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача - суб»єкта владних повноважень , на підставі наявних доказів.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, який отримував пенсію за вислугу років відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Як свідчать матеріали справи, з липня 2016 року відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що Позивач перебував на території іншої держави - в Іспанії.

13.10.2016 року позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про поновлення пенсії за вислугу років, на що останній своїм листом від 22.12.2016 року відмовив у поновленні пенсії.

Відмовляючи у поновленні пенсії Відповідач у вищезазначеному листі вказав на те, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509. Згідно із довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 08.12.2014 № ОСОБА_1 виплачувалась пенсія за місцем його перебування за адресою: АДРЕСА_1. У формулярі E/UCR-3 від 23.05.2016 зазначено місце перебування позивача - Іспанія. Разом з тим, до заяви про відновлення виплати пенсії позивачем була надана довідка про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 12.10.2016 № 7646, де зазначено місце перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1. Відновлення виплати пенсії можливе в разі прийняття комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення щодо виплати йому призначеної пенсії.

В подальшому відповідач листом від 27.02.2017 року № 4623/03 повідомив ОСОБА_1, що відповідно до витягу із рішення Комісії № 7 від 16.02.2017 року щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення у поновленні Позивачу виплати пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відмовлено.

Представник ОСОБА_1 вважає дії відповідача протиправними, такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та порушують права позивача.

Відповідно до статті 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої ст.152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає суб'єкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06.04.1993 № 258). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян».

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У зазначеному рішенні вказано: оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто підстави для поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, а саме з 7 жовтня 2009 року.

При цьому, в зазначеному рішенні Конституційного Суду України звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність доказів правомірності відмови Головного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в поновленні виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1, а тому приходить до висновку про задоволення вимог представника позивача.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 94 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2,3,6,8,9,10,17,19,51,69,70,71,90,94,104-107,159-163,166 КАС України, ст.ст. 22,24,46 Конституції України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 неправомірними.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києвіпоновити виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 27 лютого 2017 року.

На постанову суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в разі пропущення вищезазначених строків, або якщо її не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: