Справа № 810/2772/17
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 серпня 2017 року № 810/2772/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши заяву ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державного РАЦС головного територіального управління юстиції у Київській області про зобов'язання внести зміни до актового запису цивільного стану,

в с т а н о в и в:

10.08.2017 р., до суду звернулась ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила суд зобов'язати Бориспільський МРВ ДРАГС ГТУЮ у Київській області внести зміни до актового запису цивільного стану № 05 від 28.02.2017 про дату народження ОСОБА_1, вказавши рік народження ІНФОРМАЦІЯ_1 замість ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов'язати відповідача внести зміни до актового запису цивільного стану № 05 від 28.02.2017 про дату народження ОСОБА_1, вказавши дату внесення запису в книгу громадянського стану « 10» березня 1960 року, замість ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі ст. 107 КАСУ, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема: чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства; чи немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАСУ, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 2 КАСУ передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАСУ, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

В силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 17 КАСУ предметом розгляду адміністративних судів є публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У ст. 124 Конституції України зазначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Однак, це не означає, що правопорядок в Україні допускає можливість звертатися з будь-якими позовами (позовними вимогами) до будь-якого суду, адже порядок здійснення судочинства в силу ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України, тому право на звернення до суду фізичні та юридичні особи мають здійснювати у порядку і спосіб, визначений законами з питань судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.

Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються КАСУ.

Частиною 2 ст. 4 КАСУ передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Суд звертає увагу, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

За змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції є спір, який виник між двома або більше визначеними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб'єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, водночас на цих суб'єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому, необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В Постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-493а14, від 09.12.2014 у справі № 21-308а14 зазначена наступна правова позиція: відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.11.2015 № К/800/14359/15.

Зі змісту заяви вбачається, що позивачка просить встановити факт, що має юридичне значення в частині невідповідності дійсної дати її народження даті, яка зазначена в записі акту цивільного стану та невірної дати запису про народження, яка зазначена у книзі записів актів громадянського стану.

В обґрунтування вказаної заяви надала письмові докази. Крім того, зазначила, що 03.07.2017 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/22704/17 (провадження № 2-о/761/251/2017) їй було відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за аналогічною по підставам і предмету заяві. В обґрунтування мотивів прийнятої ухвали від 03.07.2017 про відмову у відкритті провадження у цивільній справі, суддя Шевченківського районного суду м. Києва дійшов висновку, що встановлення факту неправильності в актовому записі цивільного стану не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а оскарження відмови органу реєстрації актів громадянського стану внести зміни до актового запису чи відновити актовий запис здійснюється у порядку адміністративного судочинства. Послався на положення п. 7 Прикінцевих та перехідних положень КАСУ, пов'язавши їх з п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, що стало підставою для відмови у відкритті провадження у справі, при цьому не встановив, яким саме рішенням (дією чи бездіяльністю) порушені права позивачки, та не встановив предмет спірних правовідносин, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків, з якими не можна погодитися, оскільки вони є передчасними.

Станом на 11.08.2017 відомості щодо набрання законної сили вказаної вище ухвали від 03.07.2017 у справі № 761/22704/17 судом не виявлені.

Слід звернути особливу увагу, що предметом поданої до суду заяви не є рішення Бориспільського МРВ ДРАГС ГТУЮ у Київській області щодо відмови заявниці внести зміни до актового запису цивільного стану, а вимога про зобов'язання Бориспільський МРВ ДРАГС ГТУЮ у Київській області внести зміни до актового запису цивільного стану № 05 від 28.02.2017 в частині дати народження позивачки.

Частина 3 ст. 49 ЦК України встановлює, що актами цивільного стану, які підлягають державній реєстрації є народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до ч. 4 цієї статті державна реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Таким законом є Закон України від 02.07.2010 № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI). Цей Закон визначає правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану, регламентує порядок проведення державної реєстрації актів цивільного стану, закріплюючи підстави, строки, місце державної реєстрації, ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Зокрема, ст. 22 Закону № 2398-VI регулює підстави та порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Більш детально ці питання регулюються Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793 (далі - Правила № 96/5).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 2398-VI, внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою особи, щодо якої складено запис. Зазначені норми містить також п. 2.5 Правил № 96/5.

Відділ державної реєстрації актів цивільного стану вивчає предмет звернення та документи, подані заявником на обґрунтування внесення змін та виправлень до актових записів. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2398-VI, внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів та оцінки достатності наявних підстав орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому (абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 2398-VI). У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку (п. 2.12 Правил № 96/5). Таким чином, зазначений висновок є формою прийняття рішення органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Листом відповідача від 16.06.2017 «Щодо надання інформації» на заяву позивачки від 16.06.2017 № 1997/03-11-116 щодо отримання повторного свідоцтва про народження, відповідач повідомив, що за результатами проведеної перевірки актів цивільного стану у зв'язку із виявленими розбіжностями в даті народження неможливо видати повторне свідоцтво про народження.

В порядку ч. 2 ст. 22 Закону № 2398-VI заявниця до органу РАЦС не зверталась, а лист від 16.06.2017 про відмову у видачі повторного свідоцтва про народження не є рішенням (висновком) про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану. Крім того, у вимогах не порушене питання про визнання протиправною відмову відповідача у внесенні змін до актового запису цивільного стану, а лише просила суд зобов'язати останнього вчинити дії по внесенню таких змін, що виходить за межі компетенції адміністративного суду.

З предмету поданої до суду заяви не вбачається оскарження рішення відповідача, правомірність прийняття якого мав би перевірити адміністративний суд у зв'язку із відмовою у внесенні змін до актового запису цивільного стану, оскільки ані зміст заяви, ані додані до неї документи не свідчать про прийняття відповідачем як суб'єктом владних повноважень будь-якого рішення, пов'язаного із відмовою у внесенні змін до актового запису цивільного стану, що свідчить про передчасність звернення до адміністративного суду. Крім того, слід зазначити й про передчасність висновків, які покладені в основу ухвали від 03.07.2017 у справі № 761/22704/17 про відмову у відкритті провадження у цивільній справі, оскільки за відсутності предмету заяви (рішення відповідача про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану), який є обов'язковою ознакою для розгляду справ в порядку КАСУ, та за наявності предмету заяви, який вказує на встановлення факту, що має юридичне значення в частині дати народження позивачки і виходить за межі компетенції адміністративного суду, а також до моменту прийняття відповідного рішення відповідачем, яким би на переконання заявниці було б порушено її право, суд відхиляє твердження ОСОБА_1, викладені у її заяві в частині належності даної заяви з відповідним її предметом розгляду в порядку КАСУ, оскільки станом на день звернення з вказаною заявою наявний спір про особисте немайнове право заявниці, яке підлягає захисту в порядку, визначеному ЦПК України.

Як вказано в абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону № 2398-VI, заявник має право оскарження відмови органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану у судовому порядку; така можливість прямо передбачена п. 1.15 Правил № 96/5. Категорія справ, пов'язаних із спорами, що виникають у зв'язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актових записів цивільного стану, є окремою категорією судових справ, яка має свої особливості. Об'єктом спору у таких справах є відповідний актовий запис цивільного стану, а безпосереднім предметом розгляду судами адміністративної юрисдикції - рішення відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у формі висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

Щодо розмежування адміністративної та цивільної юрисдикцій в аналогічній до розглядуваної за правовою природою категорії справ у п. 13 Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначено, що відповідно до положення ч. 1 ст. 15 ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV, справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин, розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Беручи це до уваги, пленум вказав, що з огляду на положення ч. 2 ст. 17 КАСУ спори, в яких урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінські дії суб'єкта владних повноважень, пов'язані з реалізацією житлових прав фізичних осіб (щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержання правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків тощо), є публічно-правовими і розглядаються за правилами адміністративного судочинства. Отже, вирішальним аргументом для віднесення спору до компетенції адміністративних судів є не природа відповідних порушених прав суб'єкта звернення, з яких випливає спір, а предмет спору - управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Критерієм віднесення спорів, що виникають у зв'язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану, до юрисдикції адміністративних судів, є природа правовідносин, які лежать в основі такого спору. При цьому варто брати до уваги, що, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими (п. 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011).

В межах даної справи варто взяти до уваги, що предметом спору щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи є власне рішення, дії чи бездіяльність відповідного органу, а не спір про наявність в особи особистого немайнового права. Як випливає з вимоги ч. 3 ст. 2 КАСУ, при цьому суд перевіряє, чи відповідні рішення прийняті, дії чи бездіяльність вчинені, зокрема, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення чи вчинення дії. Для встановлення останньої характеристики (обґрунтованості) прийняття рішення та вчинення дій органом державної реєстрації актів цивільного стану щодо відмови внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи адміністративний суд вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення та/або вчинення відповідних дій, передбачених ч. 1 ст. 22 Закону № 2398-VI.

Таким чином, подані заявницею документи, що були предметом розгляду органом державної реєстрації актів цивільного стану свідчать про намір отримати повторне свідоцтво про народження, а не про внесення відповідних змін до актового запису цивільного стану. Водночас, адміністративний суд не уповноважений встановлювати достовірність обставин, засвідчених поданими заявницею документами в частині невідповідності її дати народження актовому запису цивільного стану, чи іншим способом встановлювати юридичні факти, що засвідчують зміну актів цивільного стану особи; такі справи належать до цивільної юрисдикції і вирішуються, зокрема, у порядку окремого провадження.

Отже, адміністративні суди при розгляді публічно-правових спорів до органів РАЦС не повинні досліджувати обставини, які підлягають дослідженню в порядку цивільного судочинства, і тому не можуть підміняти собою компетенцію відповідного органу.

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу встановлення факту, що має юридичне значення та за відсутності рішення відповідача про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану, даний спір не є публічно-правовим, а стосується цивільних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. У спірних правовідносинах виник спір про цивільне право щодо встановлення факту, що має юридичне значення в частині належності правовстановлюючих документів особі, час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорт тощо.

За наведених обставин, вказана справа не підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАСУ, а повинна розглядатися за правилами, передбаченими ЦПК України в порядку окремого провадження.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, судами в порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

В силу приписів ч. 1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорт (п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 КАСУ, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільський МРВ ДРАГС ГТУЮ у Київській області слід відмовити, оскільки вказаний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а повинен розглядатися за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України в порядку окремого провадження місцевим загальним судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 109, 160, 165 КАСУ, суддя у х в а л и в:

відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за заявою ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної РАГС головного територіального управління юстиції у Київській області про зобов'язання внести зміни до актового запису цивільного стану.

Роз'яснити, що відповідно до ч. 5 ст. 109 КАСУ, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом (заявою), щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали разом із заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачці.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.