Справа № 824/197/17-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/197/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Брезіної Т.М., суддів Лелюка О.П., Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Чернівецької області (відповідач-1), Державної судової адміністрації України (відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким визнати неправомірною відмову апеляційного суду Чернівецької області та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку та зобов'язати нарахувати та виплатити таку допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за штатною посадою судді апеляційного суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 26.01.1993 р. по 15.09.2016 р. вона працювала на посаді судді. 04.09.2016 р. позивач звернулась із заявою до Апеляційного суду Чернівецької області з проханням нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні, згідно законодавства, що діяло на момент обрання її суддею. Листом від 05.10.2016 р. позивача повідомлено, що на момент звільнення нормами законодавства не передбачалось нарахування та виплата вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку. З аналогічною заявою позивач звернулась 03.11.2016 р. до Державної судової адміністрації України, листом від 18.11.2016 р. Державна судова адміністрація України відмовила позивачу у виплаті вихідної допомоги. Позивач вважає такі відмови незаконними, оскільки на момент обрання її суддею діяли норми законодавства, що передбачали при виході судді у відставку, після досягнення стажу роботи на посаді судді 20 років, виплату їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Таким чином, позивач стверджує, що на день звернення до відповідачів із завою про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку, стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді склав більше 23 років, а відтак нормами законодавства передбачалось право на отримання вихідної допомоги при звільнені. Позивач стверджує, що відповідачами протиправно надано їй відмову у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. До суду надійшло клопотання відповідачів про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З наведених підстав суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження.

В письмових заперечення на адміністративний позов Державна судова адміністрація України зазначила, що позивача було звільнено з посади судді постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 р. №1515-VIII «Про звільнення суддів» у зв'язку з поданням заяви про відставку. На день подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", щодо виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги, виключено на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Відтак, відповідач-2 вважає, що підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат не має.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 позивач з 26.01.1993 р. по 04.10.2016 р. працювала на посаді судді. З 26.01.1993 р. по 20.08.1996 р. перебувала на посаді судді Першотравневого районного суду м. Чернівці. З 21.08.1996 р. по 04.10.2016 р. перебувала на посаді судді Апеляційного суду Чернівецької області (Чернівецький обласний суд). Відповідно до наказу Апеляційного суду Чернівецької області від 04.10.2016 р. №05-02/182-к відраховано ОСОБА_1 зі штату апеляційного суду Чернівецької області 04.10.2016 р., відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 р. №1515-VIII «Про звільнення суддів» у зв'язку з поданням заяви про відставку. (а.с. 12-21).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 загальна сума доходу позивача з січня 2016 р. по грудень 2016 р. становить 261503,28 гривень. (а.с. 29).

Згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді, вказана сума виплати складає 25520 гривень. (а.с. 30-1).

04.09.2016 р. позивач звернулась із заявою до Апеляційного суду Чернівецької області з проханням нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 3 місячних суддівських винагород у зв'язку із виходом у відставку. Листом Апеляційного суду Чернівецької області від 05.10.2016 р. позивачу відмовлено у задоволені заяви, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 діяв Закон України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 07.07.2010 р. №2453-VІ, який не передбачав нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород. (а.с. 11).

03.11.2016 р. ОСОБА_1 звернулась до Державної судової адміністрації України з заявою щодо виплати їй вихідної допомоги, яка листом 18.11.2016 р. відмовила ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги. Підставою для відмови є зазначення, що на суддів, звільнених з посади постановами, прийнятими Верховною Радою України до 30.09.2016 р., не поширюються норми Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII, тому підстав для виплати вихідної допомоги суддям у зв'язку з відставкою відсутні. (а.с. 9-10).

До вказаних правовідносин суд застосовує положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Як встановлено в ході судового розгляду справи ОСОБА_1 було подано заяву про відставку 14.07.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року N2453-VI (в редакції, чинній на момент подання позивача заяви про відставку 14.07.2016 р.) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 Закону N2453-VI заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною 6 статтею 111 Закону N2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 р. №1515-VIII «Про звільнення суддів» було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_1 у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ст. 136 Закону N2453-VI, в редакції чинній до 27.03.2014 р., судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою. Однак, суд звертає увагу позивача, що Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 р. №1166, який набрав законної сили з 01.04.2014 р., виключено статтю 136 Закону N2453-VI.

Крім того, суд звертає увагу, що 02.06.2016 р. Верховною Радою України був прийняти в новій редакції Закон України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII, який набрав чинності 30.09.2016 р., стаття 143 якого передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Однак, на момент звернення позивача із заявою про відставку та на час його звільнення з посади судді, діяли норми Закону N2453-VI в редакції від 08.06.2016 р., згідно яких виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не передбачалася.

Окрім того, суд вважає не обґрунтованими посилання позивача на неконституційність Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Так, рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося. В той же час, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, суд дійшов до висновку, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли станом на 08.09.2016 р., тобто дати прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Суд також зазначає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Така позиція суду повністю узгоджується з висновками Конституційного Суду України викладеними в п.3.2 рішення №10-рп/2013 від 19.11.2013 року.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, то у позивача на момент виходу у відставку відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.08.2016 р. №К/800/17160/16, від 01.12.2016 р. №К/800/7021/16.

Таким чином, суд робить висновок, що відповідачі, при розгляді заяв про виплату вихідної допомоги позивачу, діяли з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та Законами України, у зв'язку із чим у суду відсутні підстави для зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільнені.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач довів правомірність прийнятого рішення. У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Оскільки відповідач не поніс судових витрат, суд не вирішує питання щодо їх компенсації.

На підставі викладеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 122, 128, 158, 159, 161- 163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий Т.М. Брезіна

Судді О.П. Лелюк

В.О. Григораш