Справа № 204/2241/17
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"16" серпня 2017 р. справа № 204/2241/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі

на постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2017 року у справі №204/2241/17

за позовом ОСОБА_1

до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- зобов'язати відповідача починаючи з 19.01.2017 року призначити та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, виходячи зі стажу роботи на посаді судді повних 25 років, відповідно до ч.3 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на мою користь у відшкодування витрат по сплаті судового збору 640 грн.;

- зобов'язати відповідача подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2017 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що відповідач неправомірно не зарахував до стажу роботи позивача на посаді судді службу в армії.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач, зокрема, зазначив, що з 17.12.2016р. позивачу поновлена виплата пенсії за віком, а з 19.12.2016р. позивача переведено на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (далі - грошове утримання) відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус

суддів".

Грошове утримання призначено у розмірі 86% від заробітної плати, яка зазначена у довідці від 16.12.2016р. № 7-512-с, виданій Апеляційним судом Дніпропетровської області, у розмірі 27244,80 грн. (31680,00грн.*86%).

Відповідно до ст.137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Отже, при призначенні позивачу грошового утримання до стажу судді зараховано періоди роботи з 05.04.1993р. по 23.09.2013р. на посаді судді Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська та з 24.09.2013р. по 16.12.2016р. на посаді судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, що становить 23 роки 8 місяців 13 днів.

Таким чином, за наявності 23 років стажу роботи на посаді судді розрахунок щомісячного грошового утримання провадиться у розмірі 86% від суми заробітку.

Відповідно до пункту 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій та статус суддів" зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" від 06.12.2016 року № 1774-VIII тимчасово по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016р., що набрав чинності з 01.01.2017р. ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" доповнено п.18, відповідно до якого Пенсійний фонд України та його органи звільняються від сплати судового збору.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що з 05.04.1993 року по 23.09.2013 року позивач працював суддею Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, а з 24.09.2013 року по 16.12.2016 року - суддею Апеляційного суду Дніпропетровської області.

08 грудня 2016 року Вищою Радою Юстиції було ухвалено рішення за № 3097/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2016р. № 278/к позивача відраховано зі штату суду з 16.12.2016 року у зв'язку з поданням заяви про відставку. Підстава: рішення Вищої Ради Юстиції від 08.12.2016 року за № 3097/0/15-16.

19 грудня 2016 року позивач звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі з документами, які підтверджують його стаж судді, зокрема, додав розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного утримання судді у відставці, згідно якого стаж роботи позивача станом на 16.12.2016 року становить 25 років 05 місяців 11 днів; подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 04.1-03/723 від 19.12.2016 року, а також довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

На звернення позивача відповідач листом від 06.03.2017 року №К-30/01/09 повідомив позивача, що 19.12.2016 року його переведено на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (далі грошове утримання) відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Грошове утримання призначено у розмірі 86% від заробітної плати, яка зазначена у довідці від 16.12.2016р. № 7-512-с, виданій Апеляційним судом Дніпропетровської області, у розмірі 27244,80 грн. (31680,00грн.*86%).

Відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражі в України, члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Тому, на думку відповідача, при призначенні грошового утримання до стажу судді зараховано періоди роботи з 05.04.1993р. по 23.09.2013р. на посаді судді Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська та з 24.09.2013р. по 16.12.2016р. на посаді судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, що становить 23 роки 8 місяців 13 днів. Таким чином, за наявності 23 років стажу роботи на посаді судді розрахунок щомісячного грошового утримання провадиться у розмірі 86% від суми заробітку.

Строк проходження позивачем військової служби за 1973-1975рр. відповідачем зараховано не було.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову позивача на підставі того, що:

- наказом голови Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.10.2010 року № 54, яким позивачу, як судді, що має право на відставку та продовжує працювати на посаді судді, було призначено щомісячне грошове утримання в розмірі 80 % заробітної плати, починаючи з 18.01.2011 року;

- відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Незалежність судці забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді (п.8 ч.4 ст.47 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 07.07.2010 № 2453-VI). При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч.6 ст.47 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 07.07.2010 № 2453-VI);

- п.3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" було визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби;

- рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 1-8/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, (є неконституційними) положення, в тому числі й частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII.

- в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання отримання довічного грошового утримання судді у відставці за наявності 25 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах чинного на той час законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу незарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на щомісячне довічне грошове утримання, періоду військової служби, що вплинуло на визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч.1 ст.120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ч.1 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;

61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Відповідно до ч.3 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р. (в редакції Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Вказані положення ч.3 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016р.

Таким чином, з 08.06.2016р. відновила дію наступна редакція ч.3 ст.141 Закону України №2453-VI: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання".

Відповідно до п.25 Прикінцевих на перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016р. право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Отже, у разі зарахування відповідачем проходження служби в лавах Радянської армії у 1973-1975р. грошове утримання позивача мало скласти 90% заробітної плати судді.

Частиною 1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року було встановлено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Аналогічні положення також встановлено ч.1 ст.137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року, а саме до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

З наведеного вбачається, що на час призначення позивачу довічного грошового утримання чинним законодавством не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді навчання у вищому навчальному закладі та служби в армії.

Проте, відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. № 2453-VI (в редакції до 28.03.2015р.) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", було визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, згідно наказу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.10.2010р. №54 позивачу було призначено щомісячне грошове утримання відповідно у розмірі 80% заробітної плати з 18.01.2011 року. Виплата щомісячного грошового утримання позивачу здійснювалась територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на підставі загального стажу роботи, який давав право на одержання щомісячного грошового утримання у розмірі визначеному нормами законодавства, чинного на момент здійснення нарахувань. Виплату припинено у зв'язку з набранням з 01.01.2012 р. чинності статтями 129, 130 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI та одночасною втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03.09.2005 N865, а також на підставі ч.5 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та наказу Державної судової адміністрації України "Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Державної судової адміністрації України від 24.07.2009 №81" від 29.12.2011 р. №177.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду проходження строкової військової служби, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 90%.

Оскільки позивач набув право та отримував грошове утримання судді у 2011 року та стаж на посаді суді вже було розраховано з урахуванням періоду проходження військової служби, колегія суддів доходить висновку про неправомірність дій відповідача щодо повторного перерахунку стажу судді позивача в цій частині відповідно до правових норм, що були чинні на час призначення довічного грошового утримання судді.

Також, Законом України "Про Вищу раду правосуддя" 21 грудня 2016 року №1798-VIII, який набрав чинності 05.01.2017 року, пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII доповнено абзацом четвертим, відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача стосовно стягнення судового збору судом першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.87 КАС України).

Пунктом 18 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: Пенсійний фонд України та його органи, органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України. Проте, ані Законом України "Про судовий збір", ані КАС України не передбачено звільнення органів Пенсійного фонду України від відшкодування судових витрат, понесених стороною, яка не є суб'єктом владних повноважень, якщо судове рішення ухвалене на її користь.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі залишити без задоволення.

Постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2017 року у справі №204/2241/17 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку та строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров