Справа № 815/6611/13-а
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6611/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним та скасування наказу Південної митниці від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_1 М.», поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міністерства доходів і зборів України з 19.08.2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південної митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування наказу Південної митниці від 16 серпня 2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_1М.», поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів з 19 серпня 2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.05.2017 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_1 до Південної митниці Міндоходів про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.06.2017 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південної митниці Міндоходів про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 19.06.2017 року, яка занесена до журналу судового засідання, здійснено заміну первинного відповідача Південну митницю Міндоходів на її правонаступника - Одеську митницю ДФС.

Ухвалою суду від 29.06.2017 року, яка занесена до журналу судового засідання, залучено до участі у розгляді справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він за рішенням суду був поновлений на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці згідно наказу №940-к від 04.06.2013 року «По особовому складу митних органів» та 17.06.2013 року згідно наказу Південної митниці «По особовому складу» №415-к приступив до виконання службових обовязків за цією посадою. Тобто, як вказує позивач, його фактично поновлено на посаді 17.06.2013 року, та одразу після поновлення, 17.06.2013 року позивача ознайомили з попередженням про наступне вивільнення у звязку зі скороченням штатної чисельності працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом Південної митниці від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_12» позивача звільнено 19.08.2013 року із займаної посади інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці у звязку зі скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, позивач не погоджується із вказаним наказом, оскільки, на його думку звільнення з посади інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці здійснено протиправно, безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства України. В обґрунтування неправомірності оскаржуваного наказу, ОСОБА_1 посилається на те, що, по-перше, на час поновлення позивача в митних органах особовий склад відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів вже був сформований відповідно до тимчасового штатного розпису та затверджений відповідними кадровими наказами Південної митниці Міндоходів, а тому, керівництво Південної митниці Міндоходів зобовязано було призначити позивача на посаду інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів, попередньо звільнивши на підставі п.6 ст.40 КЗпП України працівника, який займав посаду позивача в цьому відділі. По-друге, позивач зазначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 ст.40 КЗпП України відбулося без урахування рівня кваліфікації і продуктивності праці позивача у порівнянні з іншими працівниками та без урахування передбаченого ст.42 КЗпП України переважного права в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Втретє, позивач зважає на те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 ст. 40 КЗпП України відбулося без згоди профкому, без участі позивача в обговоренні обґрунтованого письмового подання Південної митниці про розірвання трудового договору з працівником, та без самого письмового подання, що грубо порушує положення ст. 43 КЗпП України. Вчетверте, позивач зазначає, що при наявності вакантних посад в різних підрозділах Південної митниці Міндоходів, в порушення вимог ст.ст.40, 492 КЗпП України позивачу не запропонували жодної іншої роботи.

Отже, позивач вважав, що наказ Південної митниці від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_12» в частині звільнення позивача з посади інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці у звязку зі скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягав поновленню на посаді інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.41-47 том 1), в яких зазначив, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, щодо посилання позивача на те, що керівництво Південної митниці Міндоходів зобовязано було призначити позивача на посаду інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів, попередньо звільнивши на підставі п.6 ст.40 КЗпП України працівника, який займав посаду позивача в цьому відділі, відповідач зазначив, що вказані твердження позивача є безпідставними, оскільки ОСОБА_12 відповідно до судового рішення та на підставі наказу Державної митної служби України був поновлений на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці, а не Південної митниці Міндоходів, та приступив до виконання службових обовязків за цією посадою з 17.06.2013 року, яка станом на момент початку виконання ним обовязків за цією посадою не була зайнята іншим працівником, і тому підстави для застосування Південною митницею Міндоходів пункту 6 статті 40 КЗпП України були відсутні. Водночас, відповідач зазначив, що лише 19.08.2013 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Південної митниці в результаті реорганізації, а отже на момент поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці та початку виконання ним службових обовязків за цією посадою, Південна митниця існувала як юридична особа, що також свідчить про безпідставність тверджень позивача. Також, посилаючись на те, що ОСОБА_12 необґрунтовано стверджує, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулося без урахування рівня його кваліфікації і продуктивності праці у порівнянні з іншими працівниками та без урахування передбаченого ст. 42 КЗпП України переважного права в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, відповідач у своїх запереченнях зазначає, що позивач не навів доказів того, що він має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж інші працівники митниці, та не зазначив, які працівники митниці мають поряд з ним рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, що може підтверджувати те, що начебто перевага в залишенні на роботі позивача на роботі могла бути порушена. Також, відповідач зважає на відсутність доказів на підтвердження доводів позивача про те, що інші працівники митниці мають менший безперервний стаж роботи в митниці, ніж позивач. Водночас, відповідач зазначає, що позивачем не надано до позову документів щодо складу його сімї, і отже надані позивачем пенсійні посвідчення батьків позивача не можуть бути доказами відсутності у сімї позивача інших працівників з самостійним заробітком. Крім того, на думку відповідача, не відповідає вимогами чинного законодавства України твердження позивача про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулося без згоди профкому, без його участі в обговоренні обґрунтованого письмового подання Південної митниці про розірвання трудового договору з працівником, та без самого письмового подання, що начебто грубо порушує положення ст. 43 КЗпП України, оскільки ст.43-1 КЗпП передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у разі звільнення службових осіб митних органів, яким присвоєно спеціальні звання. Також, відповідач вважає, безпідставним твердження позивача щодо того, що при наявності вакантних посад в різних підрозділах Південної митниці Міндоходів, ОСОБА_1 не запропоновували жодної іншої роботи, оскільки, як вказує відповідач, вакантні посади в Південній митниці Міндоходів були відсутні.

У судове засідання, яке відбулося 15.08.2017 року позивач зявився, подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

У судове засідання, яке відбулося 15.08.2017 року представник відповідача зявилася, відносно розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

Треті особи у судове засідання, яке відбулося 15.08.2017 року не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

На підставі положень ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19 серпня 2002 року працював у митних органах.

Наказом Державної митної служби України від 30 грудня 2011 року № 2764-к «Про припинення перебування на державній службі ОСОБА_1М.», за порушення Присяги державних службовців, відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» припинено перебування позивача на державній службі в митних органах на посаді інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року у справі №1570/771/2012 позивача з 31 грудня 2011 року поновлено на посаді інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці.

На виконання зазначеної постанови, 04 червня 2013 року Державною митною службою України прийнято наказ № 940-к «По особовому складу митних органів», яким скасовано наказ від 30 грудня 2011 року №2764-к «Про припинення перебування на державній службі ОСОБА_1М.» та поновлено позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 31 грудня 2011 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 17 червня 2013 року, Південною митницею 17 червня 2013 року прийнято наказ № 415-к «По особовому складу», яким наказано ОСОБА_1 з 17 червня 2013 року приступити до виконання службових обов'язків за посадою інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці.

Указом Президента України від 24 грудня 2012 року №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство доходів і зборів України шляхом реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України.

Згідно Указу Президента України від 18 березня 2013 року №141/2013 створено Міністерство доходів і зборів України, яке визначено правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів зборів України» створено, зокрема, Південну митницю Міндоходів як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України та реорганізовано Південну митницю Державної митної служби України шляхом приєднання до Південної митниці Міндоходів.

З урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року №14 «Про внесення змін у додатки до постанов Кабінету Міністрів України № 937 від 07 вересня 2011 року та від 14 листопада 2011 року» №1184, наказом Міністерства доходів і зборів України №80 від 26 квітня 2013 року затверджено чисельність працівників Південної митниці Міндоходів.

07 травня 2013 року Міністром доходів і зборів України затверджена тимчасова організаційна структура Південної митниці Міндоходів та заступником міністра - керівником апарату Міністерства доходів і зборів України затверджено тимчасовий штатний розпис Південної митниці Міндоходів на 2013 рік, які введені в дію наказом Південної митниці Міндоходів №1 від 15 травня 2013 року.

26 квітня 2013 року на виконання пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 229, Державною митною службою України видано наказ №106 «Про утворення комісій з проведення реорганізації митниць», яким утворено комісії з проведення реорганізації митниць та встановлено тримісячний строк для проведення реорганізації.

30 квітня 2013 року Головою комісії з проведення реорганізації Південної митниці прийнято наказ № 215, яким затверджено план заходів з проведення реорганізації Південної митниці. Згідно розділу III вказаного наказу вирішено не пізніше ніж за 2 місяці до звільнення попередити працівників Південної митниці про наступне вивільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 та статті 49 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) із одночасним запропонуванням посад та у строк до 15 травня 2013 року подати керівнику митниці список працівників, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні у відповідності до статті 42 КЗпП України.

17 червня 2013 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у звязку із скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України по закінченні двох місяців з моменту вручення цього попередження. У вказаному попередженні зазначено, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України позивач має право за своїм розсудом, звертатися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовуватись самостійно.

Наказом Південної митниці від 16 серпня 2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_1М.» 19 серпня 2013 року позивача звільнено із займаної посади інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці у зв'язку зі скороченням штатної чисельності відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із зазначеним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про його скасування.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_12», суд виходить з наступного.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулюються Законом України від 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтею 9 Закону, регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

У звязку з проведенням адміністративної реформи, Законом України від 4 липня 2013 року № 405-VII (який набрав чинності 11.08.2013 року) внесено зміни до Митного кодексу України.

Відповідно до ч.1. ст.568 Митного кодексу України (в редакції, що діяла до 11.08.2013 року) служба в митних органах України є державною службою, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя, освітнім рівнем та віком громадян України, повязаній із створенням сприятливих умов для розвитку законної зовнішньоекономічної діяльності, забезпеченням безпеки суспільства та захистом митних інтересів України.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.569 Митного кодексу України (в редакції, що діяла до 11.08.2013 року) посадовими особами митної служби України є працівники митних органів України, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності митної служби України і яким присвоєно спеціальні звання митної служби. Посадові особи митної служби України є державними службовцями. Правове становище посадових осіб митної служби визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.569 Митного кодексу України (в редакції, що діє з 11.08.2013 року) працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Таким чином, служба ОСОБА_1 в митних органах відноситься до публічної служби.

Так, згідно частини 1 статті 30 Закону, державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

При цьому, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

До загальних підстав звільнення державних службовців належать підстави, передбачені, зокрема, статтею 40 КЗпП України, розірвання договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Як встановлено судом, позивача звільнено 19.08.2013 року із посади інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці у звязку зі скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 4 серпня 2010 року та постановах від 10 березня 2015 року № 21-52а15, від 19 травня 2015 року № 21-107а15.

Досліджуючи питання правомірності звільнення позивача згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та обґрунтованості доводів позивача щодо незаконності прийняття оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, заступником Міністра - керівником апарату Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_13 затверджено тимчасовий штатний розпис Південної митниці Міндоходів на 2013 рік, введений в дію наказом Південної митниці Міндоходів від 15.05.2013 року № 1 (а.с.50-71 том 1). Вказаним штатним розписом затверджено штат Південної митниці Міндоходів у кількості 1339 штатних одиниць, в той час як штатна чисельність Південної митниці Державної митної служби становила 1621 штатну одиницю, та зокрема по митному посту «Іллічівськ» затверджено 160 одиниць. Водночас, як вбачається із затвердженої 07.05.2013 року Міністром доходів і зборів України ОСОБА_14 тимчасової організаційної структури Південної митниці Міндоходів (а.с.48-49 том 1) митний пост «Іллічівськ» складає 160 штатних одиниць, із них: відділ митного оформлення №1 44; відділ митного оформлення № 2 - 25; відділ митного оформлення №3 39; відділ митного оформлення № 4 17; відділ митного оформлення № 5 33.

Тобто, як вбачається з викладеного відбулось фактичне скорочення штатної численності працівників.

Разом з тим, як достовірно встановлено судом, та не спростовувалось відповідачем, позивачу при попередженні про наступне вивільнення не було запропоновано жодної посади, яку б позивач міг обійняти з урахуванням його кваліфікації та досвіду роботи.

При цьому, як вбачається з пояснень відповідача (а.с.80-81,143-144 том 1) та підтверджено матеріалами справи на 142 посади з 01.06.2013 року були призначені посадові особи в порядку переведення з Південної митниці відповідно до наказу Південної митниці Міндоходів від 31.05.2013 року № 22-о; на 11 посадах проходили стажування особи Південної митниці відповідно до наказу Південної митниці Міндоходів від 31.05.2013 року № 42-о, які в подальшому згідно наказів від 06.06.2013 року, 12.06.2013 року та 14.06.2013 року були переведені на посади заступника начальника відділу митного оформлення №5 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів, інспекторів, старших інспекторів, відділів митного оформлення №2, №3, №4 та №5 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів. Також, відповідачем зазначено, що з метою призначення осіб на 6 керівних посад Південною митницею Міндоходів 20.05.2013 року направлено лист за 33.1/01-4/18-ЕП на адресу першого заступника Міністра доходів і зборів України щодо погодження такого призначення.

Тобто, станом на 17.06.2013 року дату фактичного виходу ОСОБА_1 на роботу після поновлення на посаді та після його попередження про наступне вивільнення, 142 посадові особи, які працювали у відповідних відділах митного оформлення митного поста «Іллічівськ» Південної митниці були переведені з 01.06.2013 року на посади у відповідні відділи митного оформлення митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів, та всі 11 посадових осіб, які проходили стажування, були призначені на відповідні посади у відділах митного оформлення митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міндоходів.

Крім того надані до суду відповідачем копії наказів Південної митниці Міндоходів по особовому складу та електронний журнал реєстрації наказів Південної митниці Міндоходів з кадрових питань 2013 року (а.с. 70-172 том 3), свідчать про те, що в період з 17.06.2013 року по 19.08.2013 року у Південній митниці Міндоходів відбувалося багато кадрових переміщень особового складу між структурними підрозділами, що в свою чергу, свідчить про те, що вакантні посади, зокрема, в інших підрозділах Південної митниці Міндоходів (1339 штатних посад), на той час існували та відповідач зобовязаний був одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати позивачу усі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до його кваліфікації, тобто вжити заходи до переведення позивача за його згодою на іншу роботу, проте, як встановлено судом, відповідач таких заходів не вжив.

Крім того ст. 492 КЗпП України встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату пра цівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою квалі фікацією і продуктивністю праці.

Суд вважає, що застосування п.1 ст. 40 КЗпП України неможливо без урахування положень ст. 492 КЗпП України, оскільки на це прямо зазанчено в законі.

Відповідно до вимог цих статей процедура визначення переважного пра ва на залишення на роботі має бути проведена за будь яких умов, тому що це прямо передбачено законом і закон не передбачає жодних випад ків, коли цю процедуру можна не проводити.

Як встановлено судом, процедура визначення наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі відповідачем не про водилась, так як згідно п.5 розділу III Кадрові питання Плану заходів з про ведення реорганізації Південної митниці, затвердженого наказом Південної митниці від 30.04.2013 рок №215, необхідно було ще до 15.05.2013 року подати керівнику митниці список працівників, які мають переважне право на зали шення на роботі при вивільненні у відповідності до ст. 42 КЗпП України, що є грубим порушенням вимог ст. 40, ст. 492 КЗпП України.

При цьому відповідачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що інші працівники, які отримали переважне право на залишення на роботі, мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж ОСОБА_1, що суперечить ч.2 ст. 71 КАС України, відповідно до якої встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності поклада ється на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову

Тобто саме відповідач має довести, а не позивач, що всі інші пра цівники, які отримали право на залишення на роботі, мають більш ви соку кваліфікацію та продуктивність праці ніж він.

При цьому суд зазначає, що рішення про звільнення позивача у звязку зі скороченням штатної чисельності працівників прийнято без урахування наступних обставин щодо позивача: наявність вищої юридичної освіти (диплом магістра права з відзнакою Одеської національної юридичної академії від 06.07.2002 року №СК21260351); 11 років безперервного стажу роботи в митних органах (з 19.08.2002р. по 19.08.2013р.); за весь час роботи в митних органах відсутність жодного дисципліна рного стягнення; наявність Подяки начальника Південної митниці (наказ Південної митниці від 20.08.2009 року №778-к); неодноразове проходження курсів з підвищення кваліфікації із складан ням іспиту на «відмінно» (Свідоцтво про підвищення кваліфікації від 27.12.2002р. СПК №076081 Хмельницького центру підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів Державної митної служби України, Свідоцтво про підвищення кваліфікації від 22.09.2007р. СПК №047870 Національного уні верситету кораблебудування імені адмірала Макарова).

З огляду на викладене судом вбачається, що кваліфікація та продуктив ність праці позивача знаходяться на високому рівні та він мав переважне право на залишення на роботі серед 1339 інших працівників Південної митниці (згідно затвердженого штату Південної митниці Міндоходів на 2013 рік в кількості 1339 штатних одиниць).

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 28.10.2014 р. та від 04.11.2014 р. встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає.

Зваживши на вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача є протиправними, а отже наказ підлягає скасуванню.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обовязок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відтак, суд вважає, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній посаді, а саме на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 19.08.2013 року.

З огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України суд враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобовязання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника.

В ході судового розгляду відповідач не подав до суду ані доказів неможливості працевлаштування позивача в штаті новоствореного (реорганізованого) органу за професією чи за спеціальністю, ані доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.

При цьому твердження відповідача про відсутність в Південній митниці Міндоходів вакантної посади, яку можливо було б запропонувати позивачу, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, оскільки зобовязання по працевлаштуванню працівника ліквідованої (реорганізованої) установи відповідач не виконав, то суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.

Згідно ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобовязання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного зясування всіх обставин у справі зобовязує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає необхідне зобов'язати Одеську митницю ДФС (правонаступник Південної митниці Міндоходів) вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Одеській митниці ДФС, оскільки вищевикладене вирішення спору цілком узгоджується із нормами КАС України та є належним способом захисту порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що у зв'язку із незаконним звільненням позивача, останньому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Такий спосіб захисту як стягнення коштів із відповідача передбачений пунктом 4 частини 2 статті 162 КАС України та може бути застосований у випадках, прямо передбачених законом.

Суд може прийняти рішення про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, вказавши при цьому норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (пункт 2 частини 2 статті 162 КАС України).

Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства, та середньоденний заробіток позивача. Отже, суд визначає конкретну суму коштів, яка стягується з відповідача.

Таким чином, якщо середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи ОСОБА_1 на момент звільнення (19.08.2013 року), відповідно довідки, наданої відповідачем (а.с. 173 том 3) складає 65,11 грн. (з вирахуванням обовязкової сплати податку на доходи на доходи фізичних осіб (18% - 14,56 грн.) та військового збору (1,5% - 1,21 грн.)), які слід помножити на 1005 робочих днів (з 19.08.2013 року по 21.08.2017 року (в даному періоді 418 вихідних дня, 58 святкових днів)) вимушеного прогулу, що дорівнює 65 435,55 грн., які підлягають стягненню з Одеської митниці ДФС.

Згідно п.1 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і постанови про присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 19.08.2013 року та в частині стягнення із Одеської митниці ДФС на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 1432 грн. 42 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_15, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним та скасування наказу Південної митниці від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_1М.», поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці Міністерства доходів і зборів України з 19.08.2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з реорганізації Південної митниці Державної митної служби України від 16.08.2013 року № 479-к «Про звільнення ОСОБА_1М.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 19.08.2013 року.

Стягнути з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 19.08.2013 року по 21.08.2017 року у розмірі 65 435 грн. 55 коп.

Зобовязати Одеську митницю ДФС вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Одеській митниці ДФС.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 19.08.2013 року та в частині стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 1432 грн. 42 коп.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов