Справа № 591/4371/17
Суддя: Прокудіна Н. Г.
Дата ухвалення: 2017-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/4371/17
Провадження № 2-а/591/499/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Прокудіної Н.Г.

при секретарі Майборода А.О.

з участю представників позивача- Чхуна С.А., Левицької А.М.

відповідача ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - адвоката - Бельмас Г.П.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Сумській області до громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України та його затримання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 серпня 2017 року працівниками відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Сумській області було виявлено громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2, який 14.08.2017 року незаконно перетнув державний кордон України, поза пунктами пропуску. В ході перевірки встановлено, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканець міста Тбілісі, Грузія, громадянин Грузії, паспорт громадянина Грузії для виїзду за кордон № НОМЕР_1, виданий 07.09.2015 року, дійсний до 07.09.2025 року. З письмових пояснень відповідача взятих працівниками національної поліції відомо, що він 14.08.2017 року незаконно перетнув державний кордон в Україн з території Російської Федерації поза пунктами пропуску на півночі Сумської області.

Представники позивача зазначають, що відповідачу двічі було відмовлено у в'їзді на територію України.

15.08.2017 року відносно відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МСМ № 053780 за ч.1 ст.203 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 грн..

15.08.2017 року Управлінням ДМС України в Сумській області було прийнято рішення № 119 про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким відповідач ознайомлений.

Позивач вказує, що відповідач незаконно перебуває на території України, з питання оформлення документів, що підтверджують право проживання в України, не звертався, не покинув території України самостійно, а тому позивач просить примусово видворити відповідача за межі території України. Також, вважаючи, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, позивач просить затримати відповідача з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги не визнали, просять в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Пояснили, що ОСОБА_2 має грошові кошти в наявності, купив квиток і має змогу покинути Україну. Житла в Україні у нього немає, однак має грошові кошти для того, щоб його винаймати. Бажає добровільно покинути Україну, жодних перепон при затриманні не чинив, добровільно з'являється на виклик суду у судові засідання.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 серпня 2017 року працівниками УДМС України в Сумській області було виявлено громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2, та в протоколі про адміністративне правопорушення серія ПР МСМ № 053780 зазначено, що 15.08.2017 за адресою м. Суми, вул.. Г.Кондратьєва 23 виявлено громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться без документів на право проживання на території України. (а.с.6).

До протоколу додано пояснення ОСОБА_2, та зазначено, яким чином перетнув кордон, також написано, '… що його слова написані вірно і прочитані'

Однак, як пояснив ОСОБА_2 в судовому засіданні , він не розумів, що він підписує, оскільки не володіє українською мовою, розуміє тільки російську.

З матеріалів справи слідує, що усі документи, а саме протокол про адміністративне правопорушення, постанова начальника УДМС України в Сумській області, рішення про примусове повернення з України та інші документи, в тому числі і пояснення написані на українській мові.

Постановою начальника УДМС України в Сумській області від 15 серпня 2017 року громадянина Республіки Грузія ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, з накладенням штрафу в розмірі 510, 00 грн., в постанові зазначено, що 15.08.2017 за адресою м. Суми, вул.. Г.Кондратьєва 23 виявлено громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться без документів на право проживання на території України. (а.с.7)

Позивач в позовній заяві зазначає відповідачем ОСОБА_2 та просить примусово видворити за межі території України та затримати з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України саме ОСОБА_2.

З наданих позивачем матеріалів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином Республіки Грузія, має паспорт громадянина Грузії для виїзду за кордон № НОМЕР_1, виданий 07.09.2015 року, дійсний до 07.09.2025 року (а.с.9-10).

В протоколі про адміністративне правопорушення від 15.08.2017 року, постанові про накладення адміністративного стягнення від 15.08.2017 року, в рішенні № 119 про примусове повернення за межі України громадянина Грузія ОСОБА_2

зазначено особу, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2. Наявні розбіжності в даних особи, відносно, якої подано позов до суду.

Відповідно до відміток у паспорті, 10.10.2015 року, 15.10.2015 року в пунктах пропуску «Бориспіль» та «Доманове» ОСОБА_2 було відмовлено у в'їзді на територію України, що свідчить про наявність рішення про заборону його в'їзду в Україну (а.с.11).

Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме, ст. 1, визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Статтею 4 Закону передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. Так, зокрема, ч. 12 вказаної статті визначає, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частинами 1, 2 ст. 16 цього ж Закону визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Статтею 26 Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

15 серпня 2017 року УДМС України в Сумській області було прийняте рішення № 119 про примусове повернення за межі України громадянина Грузії ОСОБА_2, яким останнього зобов'язано покинути територію України до 16 серпня 2017 року (а.с.12-13) . Судом встановлено, що відсутня наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятимиться від виконання такого рішення, так як 15.08.2017 р. позивач звернувся вже до суду з вищезазначеним позовом. Відповідач пояснив, що усі документи були на українській мові, він не знав, що в них написано, також був позбавлений можливості покинути територію України до 16 серпня 2017 року, так як його було викликано у судове засідання.

Дійсно він ставив підпис в документах, однак, враховуючи, що усі документи були на українській мові, не розумів, що в них написано.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 року № 1 ,,Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" роз'яснено, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, може лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Позивач в рішенні №119 від 15.08.2017 р. зазначає покинути відповідачу територію України у термін до 16.08.2017 р., і в той же день , 15.08.2017 р. звертається до суду з вищезазначеним позовом.

Частиною 2 статті ст. 183 -7 КАС України у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений ч.1 ст. 183-7 КАС України, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем законодавства України, яке визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства в України, що виражається в знаходженні на території України із порушенням строку тимчасового перебування на території України. Відповідач не звертався із клопотанням про продовження строку перебування, не виконав в добровільному порядку рішення уповноваженого органу від 15 серпня 2017 про залишення території України у встановлений термін.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням № 119 від 15.08.2017 року відповідача зобов'язано покинути територію України у термін до 16.08.2017 року, однак, з адміністративним позовом позивач звернувся 15.08.2017 року, в рішенні №119 зазначено дата - 16.08.2017, однак час не зазначено. Відповідач з'являвся на всі судові засідання, сплатив добровільно штраф в сумі 510 , 00 грн. (а.с. 76-77). Придбав квитки на 16.08.2017 року та на 17.08.2017 року на виїзд з України з метою виконати рішення позивача (а.с. 39-41) .

Відсутні підстави, вважати, що відповідач не виконав в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення.

Тому, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для примусового видворення відповідача за межі України.

У підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 99, 158, 159, 160-163, 256 КАС України, Законом України 'Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства', суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст виготовлено та підписано 17 серпня 2017 року.

Суддя Н.Г.Прокудіна