Справа № 211/2954/17
Суддя: Ткаченко С. В.
Дата ухвалення: 2017-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 211/2954/17
Провадження № 2-а/211/180/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 серпня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді - Ткаченко С.В., при секретарі Польчик Л.В. , за участі позивача ОСОБА_1, представника відповідача Нестерук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Криворізького південного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Криворізького південного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року вона навчалась у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю "Правознавство" та здобула кваліфікацію юриста, з 21.07.1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

26.05.2017 року вона звернулась до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугою 20 років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001).

Проте, листом за №Ч-96 від 06.06.2017 року їй було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв'язку із тим, що на час звернення до відповідача за призначенням пенсії за вислугу років стаж позивача не відповідав вимогам ч.5 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII.

Позивач вважає рішення відповідача незаконним, безпідставним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, так як на день її працевлаштування на роботу в органи прокуратури діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ. Відповідно до ст.50-1 Закону (відповідні зміни в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На день звернення до відповідача за призначенням пенсії за вислугу років зарахований загальний стаж роботи позивача становив 21рік 3 місяці 9 днів, з яких половина строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (денна форма) до призначення на посаду в органах прокуратури складає 2 роки 5 місяців, та стаж роботи в органах прокуратури (за період з 21.07.1998 року по 31.05.2017 року) становив 18 років 10 місяців 9 днів, таким чином загальний стаж її роботи в органах прокуратури дає їй право на призначення пенсії за вислугу 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції 12.07.2001). Посилаючись на те, що оскільки нормами Конституції України забороняється звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, позивач просив суд визнати протиправними дії та скасувати рішення Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № Ч-96 від 06.06.2017 року про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001), та зобов'язати Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити їй пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) та виплачувати їй довічно з дня звернення, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та посилаючись на обставини викладені у позові, просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач не зверталась до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, а подала до управління інформаційний запит, в якому просила нарахувати пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", тому лист-відповідь від 06.06.2017 не є рішенням про відмову у призначенні пенсії. Крім цього, станом на день звернення позивача з запитом про призначення їй пенсії за вислугою років, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року втратив чинність, тому необхідно керуватися нормами діючого Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року. Відповідно до ч.1 ст. 86 вказаного Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки 6 місяців, у тому числі на посадах прокурорів неменше 13 років 6 місяців. Станом на день звернення до відповідача стаж роботи позивача не відповідав вимогам ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року. Крім цього, відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, передбачено, що в разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України, в тому числі і «Про прокуратуру». Крім того, відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 06.12.2016 внесено зміни до нормативних актів щодо пенсійного забезпечення, а саме встановлено, що тимчасово в період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») які працюють на посадах та умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів»призначені пенсії/щомісячне грошове утримання не виплачуються. Просила у позові відмовити повністю.

Прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З копій диплому НОМЕР_1 від 27.06.1998 року та трудової книжки НОМЕР_2 від 21.07.1998 року ОСОБА_1 вбачається, що: з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року вона навчалась у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого; з 21.07.1998 по теперішній час працює в органах прокуратури на посаді прокурора, з 15.12.2015 року працює на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 (а.с. 12-13, 16).

Згідно листа-відповіді № Ч-96 від 06.06.2017 року Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області загальний стаж роботи позивача станом на 31.05.2017 року складав 21 рік 3 місяці 9 днів. (а.с. 14-15).

26.05.2017 року (як слідує із заперечень відповідача) позивач звернулась до відповідача із інформаційним запитом про нарахування їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ. Виходячи із змісту даного документу,він не є інформаційним запитом, тому розглядався відповідачем як звернення. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" зверненнями є: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Таким чином, за змістом даний документ і був заявою про призначення пенсії за вислугу років, так як не містив жодних інших вимог, окрім нарахування пенсії за вислугою років. Крім цього, листом № Ч-96 від 06.06.2017 відповідачем було проведено умовний розрахунок стажу за вислугу років позивача та вказано, що стаж позивача не відповідає вимогам ч.5ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, що є підставою для відмови у нарахуванні пенсії. Виходячи зі змісту листа-відповіді № Ч-96 від 06.06.2017 року невідповідність стажу вимогам ч.5 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII була єдиною підставою для такої відмови.

На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, її стаж роботи в органах прокуратури за період з 21.07.1998 року по 31.05.2017 року становив 18 років 10 місяців 9 днів, половина строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (денна форма) до призначення на посаду в органах прокуратури становила 2 роки 5 місяців, загалом 21 рік 3 місяці 9 днів.

Втім, у задоволенні вимог позивача було відмовлено, про що відповідач повідомив його листом № Ч-96 від 06.06.2017 року. Підставою для відмови в задоволенні заяви послугувало те, що відповідно до пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213 « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 року скасовано норми щодо призначення спеціальних пенсій у тому числі по Закону України «Про прокуратуру» у разі неприйняття законодавства щодо призначення спеціальних пенсій на загальних підставах. Станом на 31.05.2017 року зміни до Закону України «Про прокуратуру" щодо пенсійного забезпечення прокурорів не внесено.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України, тобто на 21.07.1998 року діяв Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в статті 50-1 якого (відповідні зміни були внесені в редакції від 12.07.2001 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи напосадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VІІ, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки 6 місяців, у тому числі на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців. Тобто, вказаною нормою збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.) з 20 до 23 років 6 місяців;з 90% до 60% зменшено розмір пенсійних нарахувань від суми місячного заробітку, що є звуженням прав позивача в розумінні норм Конституції України.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (як зазначає відповідач 26.05.2017 року) за вислугу років мав 21 рік 3 місяці 9 днів - загального страхового стажу, з яких 18 років 10 місяців 9 днів стаж роботи в органах прокуратури та 2 роки 5 місяців навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (денна форма навчання), факт набуття позивачем права виходу на пенсію за вислугою років незалежно від віку відповідно до Закону України «Про прокуратуру» є обгрунтованим.

Щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі положень спеціальних норм, а саме положень ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, суд виходить з нижче наведеного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги від 20 березня 2002 року № 5-оп/2002 шодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсій і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана із ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру та кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірювальних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполученого Королівства» (Stretch - UnitedKingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з 26травня 2017 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми від суми заробітної плати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 19, 22, 64 Конституції України, ст.ст.8-14,71,159,160-164,167 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Позов ОСОБА_1 Криворізького південного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови ОСОБА_1 призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року) .

Зобов'язати Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року) з 26травня 2017 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 місяці роботи, а в подальшому довічно здійснювати виплати за вислугу років щомісячно.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Криворізького Південного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови складеної у повному обсязі.

Суддя: С. В. Ткаченко