Справа № 815/2991/17
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2991/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30.05.2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №97 від 25.05.2017 року про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірним наказом ГУ ДМС України в Одеській області йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав необґрунтованості заяви та відсутність елементів загрози його життю відповідно до інформації по країні походження. Позивач вважає рішення ДМСУ в Одеській області неправомірним та необґрунтованим, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2017р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом вимог закону, внаслідок чого просив постанову суду скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, 01.01.1994р.н., місце народження - м.Логман, провінція Логман, є громадянином Афганістану, за національністю - афганець (пуштун), віросповідання - іслам (мусульманин), суніт; рідна мова пушту, володіє фарсі; неодружений; має повну середню освіту, яку здобув у ліцеї у м. Кабул (Афганістан) в період з 2002 р. по 2013р.; на території України не працював.

12.03.2015 року позивач вперше звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. В якості причини звернення позивач зазначив побоювання зазнати розправи з боку представників злочинного угрупування під керівництвом Тадж Мухаммада.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.06.2016 № 326-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.10.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/4519/16 (набрала законної сили) відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії.

25.05.2017 року позивач вдруге звернувся за наданням міжнародного захисту.

За результатами розгляду особової справи №2017ОD0070 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6, ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло висновку щодо відмови ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено у висновку, причиною виїзду позивача з країни громадянської належності вказано побоювання зазнати розправи з боку представників злочинного угрупування під керівництвом Тадж Мухаммада. Зазначений елемент був раніше проаналізований територіальним підрозділом ДМС, ДМС України та його було визнано неправдоподібним, що підтверджується рішенням від 17.06.2016 № 326-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також судовими інстанціями під час попереднього розгляду заяви. В черговій заяві про набуття міжнародного захисту відсутні будь-які нові елементи, які унеможливлюють добровільне повернення особи до Афганістану.

За матеріалами чергового звернення, позивач не може повернутись до країни громадянського походження через побоювання зазнати переслідувань з боку злочинного угрупування під керівництвом Тадж Мухаммада. У той же час, судом апеляційної інстанції по судовій справі № 815/4519/16 від 24.01.2017 року було підтверджено, а судом першої інстанції від 24.10.2016 року встановлено, що історія позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану є неправдивою та надуманою, також з аналізу особової справи та свідчень позивача вбачаться, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував.

Додатково встановлено, що на даний момент його родичі проживають в Афганістані у м. Кабул. Перевіркою інформації по країні походження вбачається, що на даний момент соціально-політична ситуація у регіоні позивача в Афганістані (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №97 від 25.05.2017 року, позивачу відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового притулку» було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, не встановлено жодних умов які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, згідно п.13, ч.1, ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозності і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника відсутні будь-які збройні конфлікти.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують Податкового або тимчасового захисту»).

Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Як встановлено, позивач вже звертався з аналогічною заявою до міграційних органів, за результатом розгляду якої було прийнято рішення та встановлено відсутність причин для визнання його біженцем з підстав, які стосуються позивача особисто.

При цьому нових обставин щодо причин звернення за захистом та надання йому статусу біженця позивачем не надано, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія