Справа № 826/7964/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 серпня 2017 року № 826/7964/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доУправління Служби безпеки України в Івано-Франківській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,
В С ТА Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. від 16.05.2017 року №60/16-5307 щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні письмового рапорту від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- зобов'язати суб'єкта владних повноважень - Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити рапорт позивача від 03.05.2017 року та надати полковнику ОСОБА_1 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відмова відповідача у наданні йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку є протиправною, оскільки грубо порушує права і законні інтереси останнього, а саме вважає, що останнім при відмові в наданні відпустки було порушено норми Конституції України щодо відпусток, вимоги ст.ст. 10-1, 11 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», норми ст.ст. 18, 20 Закону України "Про відпустки", а також міжнародно - правових актів, до яких приєдналася Україна. Під час судового розгляду даної справи позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача під час судового розгляду заперечив проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у письмових запереченнях. Зокрема, пояснив, що порядок проходження військової служби військовослужбовцями врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, в тому числі на позивача, додаткові обов'язки і відповідальність. Згідно із вимогами статті 10-1 пункту 19 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті (тобто в т.ч. в особливий період), інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою військово-лікарської комісії), припиняється. Зазначив, що в Україні особливий період розпочався з 17.03.2014 року, коли було оприлюднено Указ Президента від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» , який триває і дотепер. Таким чином, з настанням особливого періоду, законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватись військовослужбовцям в особливий період. Тим самим, відповідач вважає, що законодавець чітко зазначив, що в особливий період та/або під час дії воєнного стану військовослужбовці чоловіки права на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не мають. Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вище викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення , об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 06.10.1999 року проходить військову службу в органах Служби безпеки України та є кадровим офіцером, має військове звання полковник. Відповідно до наказу Голови СБУ, 16.05.2014 року переведений з Центрального управління СБУ (м. Київ) для подальшого проходження військової служби до Управління Служби безпеки в Івано-Франківській області на посаду першого заступника начальника Управління.

Наказом Голови СБУ №10/12-ОС від 23.10.2014 року полковника ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області по посаді першого заступника начальника Управління за підпунктом «б» (проведення організаційних заходів) пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України. У зв'язку із застосуванням до полковника ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», підставу зарахування його в розпорядження навальника УСБУ в Івано-Франківській області змінено за підпунктом «ж» пункту 49 ( у зв'язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади».

03 травня 2017 року позивач з письмовим рапортом звернувся до начальника УСБУ в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. щодо надання йому відповідно до п.53 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 (надалі Положення), соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з правом відбування її у м. Києві по місцю проживання сім'ї.

В обґрунтування мотивів звернення з рапортом, ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в нього народилася дитина ОСОБА_3. Водночас в листопаді 2014 року його внесено в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та встановлено заборону протягом 10 років займати посади в органах державної влади, зокрема в СБУ. У подальшому, відповідно до наказу Голови СБУ від 23.01.2008 №35/ДСК (із змінами і доповненнями, внесеними наказом №344/ДСК-2016), нарахування і виплата останньому грошового забезпечення повністю припинені з серпня 2016 року Таким чинному нього відсутні доходи для утримання сім'ї і лише дружина ОСОБА_4 має трудове джерело доходу у вигляді щомісячної заробітної плати.

У відповідь на вищевказаний рапорт, начальник УСБУ в Івано-Франківській області полковник Дідух П.О. листом №60/16-5307 від 16.05.2017 року повідомив ОСОБА_1, що на даний час відсутні правові підстави для надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, такий висновок відповідача мотивований тим, що у відповідності до статті 10-1 пункту 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що надання військовослужбовцям у періодах, передбачених пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Зазначив, що аналогічна норма встановлена частиною 3 пункту 88-4 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262 , відповідно до якого в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям у зазначений період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії припиняється».

Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо ненадання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України.

В силу вимог ст.1 цього закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України передбачає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознакою статі. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї; батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 11 частиною 5 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров'я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Як зазначено в Аналітичній довідці Вищого адміністративного суду України від 1 лютого 2009 року "Про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби", за загальним правилом під час вирішення справ досліджуваної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів.

Згідно з ч.8 ст.10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов'язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначено Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262 (далі Положення №1262).

Статтею 53 цього Положення встановлено, що у мирний час військовослужбовцям Служби безпеки України надаються відпустки:

а) щорічні: основні; додаткові, передбачені законодавством;

б) у зв'язку із закінченням вищих військових навчальних закладів;

в) додаткові у зв'язку з навчанням у вищих навчальних закладах без відриву від служби;

г) творчі;

д) соціальні: у зв'язку з вагітністю та пологами; для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткові військовослужбовцям, які мають дітей;

е) у зв'язку із хворобою;

є) за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

В силу вимог п.60 Положення №1262 додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються військовослужбовцям відповідно до Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ст.18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

Частиною сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України встановлено право використання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повністю або частинами, зокрема, батьком дитини. Ця норма кореспондується з положенням статті 20 Закону України «Про відпустки», якою визначено порядок надання соціальних відпусток.

Відповідно до частини четвертої цієї статті особам, зазначеним у частині третій статті 18 Закону України "Про відпустки" (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Крім того, пунктом 6.11 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом СБУ та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 року за № 1323/16014, встановлено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається військовослужбовцям-жінкам за їх бажанням повністю або частинами, а також і військовослужбовцям-чоловікам у такому самому порядку.

При цьому, суд звертає увагу, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), вказаних положеннях Конвенції та Протоколу № 12 до неї та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Також, Україна приєдналася до Конвенції про рівне ставлення й рівні можливості для трудящих чоловіків і жінок: трудящі із сімейними обов'язками (Конвенція №156 Міжнародної організації праці), яку ратифіковано Законом України №1196-ХIV від 22.10.1999. Ця Конвенція забороняє дискримінацію трудящих за ознаками статі, встановлює рівні права трудящих жінок і чоловіків, зокрема по відношенню до сімейних обов'язків щодо дітей.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що для встановлення дійсної рівності ставлення і можливостей для трудящих чоловіків і жінок вживаються всі заходи, що відповідають національним умовам і можливостям, для того щоб брались до уваги їхні потреби щодо умов зайнятості й соціального забезпечення.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі "«Konstantin Markin v. Russia» (заява до ЄСПЛ №30078/06), яке відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, є джерелом права, зазначено, що, по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

У справі «Веллер проти Угорщини» Європейський суд визнав, що ненадання біологічному батьку права на отримання батьківських виплат, тоді як мати, прийомні батьки та опікуни мають таке право, рівнозначно дискримінації за ознакою статусу батьківства (рішення у справі «Веллер проти Угорщини» (Weller v. Hungary) від 31 березня 2009 року, № 44399/05, п. 30-35).

Водночас, відмовляючи в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку, відповідач посилався на те, що відповідно до частини 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, відмова позивачу в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення ними трирічного віку мотивована тим, що надання чоловікам таких відпусток в особливий період припиняється.

Зазначені твердження відповідача суд оцінює критично з огляду на таке.

Так, статтею 1 Закону України «Про оборону України» № 1932 від 06.12.1991 року визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17.03.2014 Виконуючим обов'язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03 2014 № 1126-VІІ. Згідно з п.8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18.03.2014.

Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18.03.2014 в Україні, відповідно до абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України» та абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав особливий період, тривалість якого пов'язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду становила 45 діб: з 18.03.2014 по 02.05.2014.

Указом Виконуючого обов'язки Президента України від 06.05.2014 №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України №1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014, отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього Указу становила 45 діб: з 07.05.2014 по 21.06.2014.

Указом Президента України від 21.07.2014 №607/2014, який затверджено Законом України від 22.07.2014 №1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22.07.2014 №1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24.07.2014, отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього становила 45 діб: з 24.07.2014 по 07.09.2014.

Указом Президента України від 14.01.2015 №15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15.01.2015 №113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього Указу становила 210 діб: з 20.01.2015 по 22.08.2015 року.

Таким чином, період часу, протягом якого було оголошено мобілізацію вказаним Указом сплив ще у 2015 році, а оскільки пізніше рішень про мобілізацію не приймалось, тож висновок про те, що в Україні триває особливий період є помилковим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Чинне законодавство не пов'язує закінчення особливого періоду з прийняттям рішення про демобілізацію, оскільки відповідно до положень Закону № 1932 особливий період охоплює час мобілізації, яка в Україні закінчилась за закінченням 210-денного терміну, починаючи з 20.01.2015 року.

Разом з тим, доказів існування на час звернення позивача з заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особливого періоду у розуміння цього Закону відповідачем надано не було та судом не здобуто.

Таким чином, станом на момент подання рапорту, а саме 03.05.2017 року та на момент розгляду рапорту позивача про надання відпустки по догляду за дитиною, а саме 16.05.2017 року, особливий період в Україні не діяв.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про протиправність рішення начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. від 16.05.2017 року №60/16-5307 щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні письмового рапорту від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і як наслідок його скасування.

Водночас, зважаючи на викладене, суд вважає, що для повного захисту і відновлення порушеного права позивача підлягає задоволенню вимога про зобов'язання суб'єкта владних повноважень - Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити рапорт позивача від 03.05.2017 року та надати полковнику ОСОБА_1 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, такі, що підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають до задоволення повністю.

Керуючись статтями 69-71, 122, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. від 16.05.2017 року №60/16-5307 щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні письмового рапорту від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

Зобов'язати Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити рапорт позивача від 03.05.2017 року та надати полковнику ОСОБА_1 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа