Справа № 804/3182/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2017 р. Справа № 804/3182/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 21.06.2017р. у судовому засіданні особисто під розписку (а.с.126).
Разом з тим, представник відповідача Гагарський А.П., який приймав участь у судовому засіданні 21.06.2017р., проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити.
З метою надання представником відповідача письмових заперечень на позов судом було оголошено перерву у судовому засіданні 21.06.2017р. до 10.07.2017р.
Відповідно до ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Враховуючи наведене, належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надані представником відповідача усні пояснення у судовому засіданні 21.06.2017р. та надані письмові заперечення на позов,строки розгляду та вирішення справи, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача з урахуванням наданих письмових заперечень на позов у відповідності до вимог ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.
У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини справі.
ОСОБА_5 05.10.1999р. зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради за адресою: АДРЕСА_1, є платником єдиного податку (друга група), здійснює підприємницьку діяльність за такими видами діяльності як прання та хімічне чищення текстильних та хутряних виробів, перебуває на обліку як платник податків у ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію та копією свідоцтва платника єдиного податку (а.с.10-11).
26.10.2016р. посадовими особами ГУ ДФС у Дніпропетровській області була проведена фактична перевірка щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, яка здійснює свою господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_2, Хімчистка «ІНФОРМАЦІЯ_1» у присутності приймальниці - ОСОБА_8 за результатами якої встановлено проведення розрахункової операції при наданні послуги прийняття одягу з метою подальшої хімчистки на загальну суму 155 грн. без застосування реєстратора розрахункових операцій та без видачі відповідного розрахункового документу в порушення п.1,2 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями) про що було складено акт за №0120/04/36/14/РРО/НОМЕР_1 (а.с.32-33).
У подальшому позивачем було здійснено адміністративне оскарження вищенаведеного акту та оспорюваного податкового повідомлення-рішення до органів ГУ ДФС у Дніпропетровській області та до ДФС України шляхом подання відповідних скарг, які за результатами їх розгляду були залишені без задоволення, а оспорюване податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, що підтверджується копіями відповідних скарг та відповідних рішень ДФС (а.с.34-45).
Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому розгляді справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність правових та обґрунтованих підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Правовідносини щодо застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також контроль за додержанням вимог законодавства врегульовані Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995р. №265/95-ВР ( далі - Закон №265/95), а також нормами Податкового кодексу України.
Так, відповідно до пунктів 1 та 2 ст.3 Закону №265/95 суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі
(із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо)при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані:
- проводити розрахункові операції на повну суму покупки(надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових
документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;
- видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов'язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.
Згідно ч.1 ст.15 Закону №265/95 контроль за додержанням суб'єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють органи доходів і зборів шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.
Частиною 1 ст. 17 Закону №265/95 передбачено, що за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах, зокрема, у разі встановлення протягом календарного року в ході
перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; не роздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об'єкті такого суб'єкта господарювання: вчинене вперше - 1 гривня.
У відповідності до п.6 ст.9 Закону №265/95 реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) фізичними особами-підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платника єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій.
Згідно п.291.2 ст.291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
За п.п.296.1.1 п.296.1 ст.296 ПК України визначено, що платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які не є платниками податку на додану вартість, ведуть Книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення отриманих доходів.
За приписами п.296.10 ст.296 ПК України встановлено, що реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку:першої групи; другої і третьої груп (фізичні особи - підприємці) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1000000 гривень. У разі перевищення в календарному році обсягу доходу понад 1000000 гривень застосування реєстратора розрахункових операцій для такого платника єдиного податку є обов'язковим. Застосування реєстратора розрахункових операцій розпочинається з першого числа першого місяця кварталу, наступного за виникненням такого перевищення, та продовжується у всіх наступних податкових періодах протягом дії свідоцтва платника єдиного податку.
Аналіз вказаних вище норм чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, свідчить про те, що на контролюючий орган покладено функції щодо контролю за додержанням суб'єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), а на суб'єктів господарювання покладено обов'язок застосування реєстратора розрахункових операцій у разі перевищення в календарному році обсягу доходу понад 1000000 гривень.
Однак, судом встановлено, що позивач не застосовувала реєстратор розрахункових операцій з січня 2016р., що підтверджено самим позивачем у позові, а також і його представниками у ході судового розгляду справи.
Таким чином, оскільки факт незастосування реєстраторів розрахункових операцій з надання послуг позивачем за місцем здійснення її підприємницької діяльності підтверджений вищенаведеними доказами, застосування до позивача штрафних санкцій за не проведення позивачем розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій на підставі ч.1 ст.17 Закону №265/95 у розмірі 1,00 грн. за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням є правомірним.
Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
В той же час, і частина 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Представники позивача в судовому засіданні не навели жодних підстав та не надали жодних доказів, які б свідчити про протиправність оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням встановлених судом фактів порушення позивачем вимог п.1,2 ст.3 Закону №265/95, які не спростовані представниками позивача будь-якими належними та допустимими доказами у ході судового розгляду справи.
У даному випадку, доводи представників позивача стосовно того, що обмеження на подання уточнень до декларацій, періоду, який перевіряється контролюючим органом, стосується лише документальних планових та позапланових перевірок є неспроможними з огляду на те, що фактична перевірка віднесена до одного із видів перевірок, які проводяться контролюючими органами, а тому до фактичної перевірки за аналогією закону застосовуються також всі норми, які підлягають застосуванню і до проведення документальних планових та позапланових перевірок згідно п.75.1 ст.75 ПК України.
Також суд критично ставиться до посилань представників позивача у судовому засіданні про не обізнаність позивачем законодавства під час зазначення у податковій декларації обсягу доходу за 2015р. понад 1000000 грн., оскільки не знання законів не звільняє платника податків від юридичної відповідальності згідно до вимог ст. 68 Конституції України.
Також позивачем не підтверджені жодними доказами і посилання на те, що посадовими особами фактична перевірка була проведена з порушеннями ст.86 ПК України та Порядку №1204 від 28.12.2015р., оскільки як встановлено матеріалами справи та підтверджено наявними у ній доказами, фактична перевірка позивача була проведена за зверненням покупця (споживача послуг) ОСОБА_9 від 13.09.2016р., перевірка проводилася на підставі відповідних направлень, які наведені в акті, посадові особи проводили перевірку у кількості двох працівників, що передбачено чинним податковим законодавством, у присутності працівника позивача ОСОБА_8, яка від підписання та отримання акту відмовилася про що свідчить зміст акту від 26.10.2016р. При цьому, слід зазначити, що посадовим особами відповідача був складений саме акт, про що свідчить і факт встановлених у ньому виявлених порушень, а отже акт перевірки оформлений у відповідності до вимог ст. 86 ПК України(а.с.32-33).
До того ж, посилання позивача на невірне зазначення прізвища у акті перевірки (ФОП ОСОБА_5, замість ОСОБА_5) та незрозумілість заповнення у податковому повідомленні-рішенні строки для назви платежу не можуть бути підставами для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням встановлених фактів порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Таким чином, відповідачем у ході судового розгляду справи наведено та надано суду достатніх належних та допустимих доказів, які свідчать про правомірність та обґрунтованість застосування до позивача штрафу у розмірі 1,00 грн. за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням за не проведення позивачем операцій через реєстратор розрахункових операцій, та не видачу відповідного розрахункового документа, що є порушенням вимог п.п.1,2 ст.3 Закону №265/95.
Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку про те, що оспорюване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Статтями 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.
За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що у разі ухвалення рішення на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122, 128, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 14 липня 2017 року.

Суддя С.О. Конєва