Справа № 522/535/17
Суддя: Загороднюк В. І.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/535/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

в складі : головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов'язання поновити виплату пенсії за вислугу років,

В С Т А Н О В И В:

12.01.2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача та просить зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 07 жовтня 2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, з проведенням індексації і компенсацією втрати доходів».

При цьому посилається на те, що відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Одеським обласним військкоматом 29.11.1990 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років починаючи з 13.07.1990 року.

19.04.1993 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії була припинена. Починаючи з 1993 року і станом на сьогоднішній день, призначена пенсія позивачу не виплачується.

11.08.2016 року представник позивача подала до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області заяву про поновлення пенсії ОСОБА_1

Листом № 10460/02 від 18.08.2016 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії на тій підставі, що документи про поновлення пенсії не подані особисто позивачем, крім того пенсія не може бути поновлена з огляду на відсутність угоди про пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем.

В судове засідання представник позивача з'явився, що позов підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав суду письмові заперечення на позов.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Одеським обласним військкоматом 29.11.1990 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років починаючи з 13.07.1990 року.

19.04.1993 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії була припинена. Починаючи з 1993 року і станом на сьогоднішній день, призначена пенсія позивачу не виплачується.

11.08.2016 року представник позивача подала до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області заяву про поновлення пенсії ОСОБА_1

Листом № 10460/02 від 18.08.2016 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії на тій підставі, що документи про поновлення пенсії не подані особисто позивачем, крім того пенсія не може бути поновлена з огляду на відсутність угоди про пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Згідно ст. 8 Конституції України: норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 22 Конституції України: конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Так, відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.2 зазначеної статті пенсії призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей в України до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачується в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Таким чином, позивач ОСОБА_1, проживаючи за межами України та будучи громадянином України, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадян України.

Згідно пункту 2 цього Порядку пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

У відповідності до ст. ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи позивач дізнався про порушення своїх прав 18.08.2016 року з листа ГУПФ України в Одеській області, відтак з урахуванням часу звернення позивача до суду - 12 січня 2017 року, та приписів ст. 99, 100 КАС України, суд вважає з необхідне залишити позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 11 липня 2016 року без розгляду та зазначає, що розгляду підлягають вимоги позивача за період з 12 липня 2016 року.

Тому вимоги позивача щодо зобов'язання поновити виплату пенсії за вислугу років суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 7-11,69-71,94, 99,100, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов'язання поновити виплату пенсії за вислугу років - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років з 12.07.2016 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, з проведенням індексації і компенсацією втрати доходів».

В задоволенні решти позову відмовити.

Звернути постанову суду до негайного виконання в межах суми стягнень за один місяць.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення в частині визнання дій протиправними. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя

09.08.2017