Справа № 826/615/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 серпня 2017 року № 826/615/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить: визнати протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення від 26.04.2016 року №2179-1305 в частині визначеної суми, а суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб визначити у розмірі 27 053,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішення відповідача про нарахування ОСОБА_1 податкового зобов?язання по земельному податку у сумі 30 989,82 грн., в частині зайво нарахованого податку в розмірі 3 936,28 грн. Позивач визнає право контролюючого органу на нарахування йому земельного податку за 2016 рік, та поряд з цим заперечує правильність проведеного відповідачем розрахунку з використанням даних довідки про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки ОСОБА_1 за 2018 рік, що втратила свою чинність після затвердження рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565 нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва.

У призначеному судовому засіданні, 24.04.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач явку свого представника у відповідне судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та подав до суду письмові заперечення проти позову з додатковими документами. В тексті своїх заперечень представник податкової інспекції зазначив, що спірна сума земельного податку була розрахована відповідно до норм п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України на земельну ділянку, що розташована під належною позивачу на праві приватної власності частиною нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1. При обрахунку суми земельного податку позивачу за 2016 рік у розмірі 30 989,82 грн. були використані наступні вихідні дані: площа земельної ділянки - 140,69 кв.м., грошова оцінка в межах 118 економіко-планувальної зони - 1139,52 грн./кв.м., 2,5 - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (для комерційного призначення), 1,44 - узагальнюючий локальний коефіцієнт відповідно до довідки про нормативно грошову оцінку, 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до листа Держгеокадастру від 14.01.2015 року №6-28-0 22-215/2-15), 1,443 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до листа Держгеокадастру від 11.01.2016 року №6-28-0 22-201/2-16).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з неявкою представника відповідача у судове засідання суд, керуючись ч. 6 ст. 128 зазначеного Кодексу, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.04.2016 року №2179-1305, яким ОСОБА_1 на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 30 989,82 грн.

Відповідно до усних та письмових пояснень представників сторін суд встановив, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 26.04.2016 року №2179-1305 позивачу нарахований земельний податок за фактом реєстрації ним у встановленому законом порядку права власності на частину нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з даними витягів про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 при посвідчені договорів купівлі-продажу від 03.04.2008 року та від 10.11.2012 року, за умовами яких ОСОБА_1 придбав у власність нерухоме майно (частку 2261/10000 нежилих приміщень (групи приміщень № 70 (в літ. А)) загальною площею 474.60 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1), до вказаного Реєстру були внесені відповідні записи про реєстрацію правочинів.

Документальні докази проведення реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно сторони до суду не надали. Водночас дані обставини жодною із сторін не заперечуються, а тому суд приходить до висновку, що обставини реєстрації за позивачем права власності на частку 2261/10000 нежилих приміщень (групи приміщень № 70 (в літ. А)) загальною площею 474.60 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, визнається обома сторонами та в силу норм ч. 3 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванню в межах цього спору.

На переконання відповідача з часу реєстрації права власності на придбані нежитлові приміщення у багатоквартирному жилому будинку у позивача виникає обов?язок по сплаті земельного податку за частину земельної ділянки під такими приміщеннями, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Як пояснив відповідач в тексті своїх заперечень, розрахунок земельного податку позивачу за 2016 рік було здійснено з урахуванням положень рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва». ДПІ встановлено, що згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка по просп. Червонозоряний, 5 відноситься до 118 економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах зони відповідно до зазначеного рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23 становить 1139,52 грн./кв.м. З огляду на наведене сума земельного податку за земельну ділянку площею 140,69 кв.м. була розрахована наступним чином: 1139,52*140,69*2,5*1,44*1,249*1,433*3% = 30 898,82 грн., де: 1139,52 грн./кв.м. - базова вартість 1 кв.м. землі (відповідно до додатку 2 до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23); 140,69 кв.м. - площа частини земельної ділянки; 2,5 - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 року за №388/12262); 1,44 - узагальнюючий локальний коефіцієнт відповідно до довідки про нормативно грошову оцінку частини земельної ділянки за 2008 рік; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2014 рік (відповідно до листа Держгеокадастру від 14.01.2015 року №6-28-0 22-215/2-15); 1,443 - коефіцієнт індексації грошової оцінки за 2015 рік (відповідно до листа Держгеокадастру від 11.01.2016 року №6-28-0 22-201/2-16); 3% - ставка податку згідно зі ст. 274 КАС України.

Жодні документальні докази на підтвердження наведеного розрахунку, зокрема, копію довідку/витягу про нормативно грошову оцінку частини земельної ділянки позивача, що була використана при обрахунку спірної суми земельного податку, та витяг з Державного земельного кадастру стосовно земельної ділянки позивача відповідач до суду не подав.

Не погоджуючись частково з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 26.04.2016 року №2179-1305 з тих мотивів, що при розрахунку спірної суми податку контролюючим органом взяті до уваги застарілі дані щодо нормативної грошової оцінки (а саме в частині розміру площі земельної ділянки та показника узагальнюючого коефіцієнту), що в результаті вплинуло на розмір нарахованого податку, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом. В обгрунтування правомірності заявлених позовних вимог позивач додав до позову копію довідку Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації №Ю-22801/2016 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки (код ділянки НОМЕР_2) (вих. №327 від 21.07.2016 року).

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом пп. 14.1.72 і 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Також, відповідно до внесених Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» змін, зокрема, в частині плати за землю, з 01.01.2015 року визначено, що плата за землю належить до місцевих податків та зборів та є складовою частиною податку на нерухоме майно (ст.ст. 10, 265 ПК України).

Пунктом 12.3 та пп. 12.4.1 п. 12.4 ст. 12 ПК України встановлено, що: міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів; встановлюють ставки місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених Податковим кодексом.

Київською міською радою прийнято рішення від 28.01.2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629», яким затверджено Положення про плату за землю в м. Києві (далі - Положення).

Зокрема, відповідно до п. 5.6 цього Положення, плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Згідно з п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Водночас, згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Наявні у справі матеріали свідчать, що ОСОБА_1 є власником частини нежилих приміщень (частка 2261/10000 нежилих приміщень (групи приміщень № 70 (в літ. А)) загальною площею 474.60 кв.м.), що розташовані в будинку АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 03.04.2008 року та від 10.11.2012 року.

Ті обставини, що належна позивачу частина нежилих приміщень є вбудованими приміщеннями багатоквартирного жилого будинку визнаються представниками обох сторін, а тому в силу норми ч. 3 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванні у межах цього спору.

Згідно з правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 (справа № 21-3517а15), згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 ЗК України і ст. 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багато-квартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 07.07.2015 року (справа № 21-775а15),

В силу норм ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також нормами п. 286.6 ст. 286 ПК України передбачено, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що контролюючий орган мав достатні правові підстави для визначення позивачу податкового зобов?язання по земельному податку за земельну ділянку під належною позивачу частиною нежилих приміщень в багатоквартирному жилому будинку, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території. З такими висновками суду також погоджується позивач у тексті своєї позовної заяви.

Водночас досліджуючи питання правильності здійсненого відповідачем розрахунку земельного податку позивачу в сумі 30 989,82 грн. суд встановив, що такий був проведений відповідачем за відсутності актуальних відомостей про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Так, відповідно до Земельного кодексу України, Закону України «Про оцінку земель», Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року № 213, спільним наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 року № 18/15/21/11 затверджений Порядок нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 року за № 388/12262.

Пунктом 1.7 вказаного Порядку встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться суб'єктами оціночної діяльності, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 року №1378-IV технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (зокрема, з 01.07.2015 року рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року № 565/565 введено в дію нову нормативну грошову оцінку земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» та визнано такою, що втратила чинності: технічна документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва, затверджена рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 №43/1877).

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-VІ та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV з 01.01.2013 року ведення державного земельного кадастру покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, - Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадстр), який здійснює свої функції, втому числі через свої територіальні органи.

Водночас відповідно до рішення Київської міської ради від 18.04.2013 року №194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру» ведення міського земельного кадастру та надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Тобто, з контексту наведених норм права слідує, що надання довідок (витягів) з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок з зазначенням коефіцієнту індексації покладено у даному випадку виключно на ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Позивачем до матеріалів позову була додана довідка №Ю-22801/2016 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки (код ділянки НОМЕР_2) (вих. №327 від 21.07.2016 року), виданої ОСОБА_1 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації. Згідно цієї довідки нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки визначена у розмірі 901 787,86 грн. (в тому числі з урахуванням площі частини земельної ділянки, визначеної на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування та заяви зацікавленої особи (позивача), у розмірі 143,79 кв.м., та узагальнюючого локального коефіцієнту 1,23).

В даній довідці застосовані показники та нормативи, що були введені в дію з 01.07.2015 року рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року № 565/565, яким введено в дію нову технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва, затверджену рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 року №23/23, та діяли у 2016 році. Також достовірність наведених у такій довідці про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки показників відповідач під час розгляду справи документально не спростував.

Відповідач (суб?єкт владних повноважень) під час розгляду справи у суді всупереч норм ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 71 КАС України не надав суду документальні докази використання під час обрахунку спірної суми земельного податку позивача відомостей про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки актуальних станом на день прийняття податкового повідомлення-рішення від 26.04.2016 року №2179-1305.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що розмір земельного податку з фізичних осіб, який має бути сплачений ним за 2016 рік становить 27 053,64 грн. (901 787,86 грн. * 3%), що менше від нарахованої відповідачем в оспорюваному податковому повідомленні-рішенні на 3 936,28 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 26.04.2016 року №2179-1305 в частині нарахованого грошового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб у сумі 3 936,28 грн.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185 - 187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов