Справа № 184/718/17
Суддя: Томаш В. І.
Дата ухвалення: 2017-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 184/718/17
Номер провадження 2-а/184/72/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Томаш В.І.,

при секретарі - Михайловій Т.В.,

розглянувши в м. Покров справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області «про визнання протиправними дій та про зобов'язання вчинити певні дії», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Покровського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 19.04.2017 про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років на підставі заяви від 20.09.2016 року; зобов'язати Покровський відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати йому пенсію за вислугою років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) з 20.09.2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій Дніпропетровською обласною прокуратурою 20.09.2016 року за №18-19вих16 з наступним проведенням перерахунку його пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій підтримує позов в повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду клопотання, в якому заперечує проти позову та просить розглянути справу за відсутності їх представника. Надав суду письмове заперечення, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Посилається на те, що ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Якщо правовідносини виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, новий нормативно-правовий акт застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто, до даних правовідносин застосовується той нормативно - правовий акт, якій діє на час виникнення правовідносин.

Відповідно до п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, призначається відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Положення п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного грошового утримання відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно з Рішенням Конституційного Суду №4 рп/2016 від 08.06.2016.

В інший частині вказаний пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» залишився без змін та не визнавався таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

На момент звернення позивача, а саме: 20.09.2016 року, за призначенням пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» вказана норма вже втратила чинність, а отже позовні вимоги в частині призначення пенсії ґрунтуються на нормативно-правовому акті, що втратив чинність, і не може бути застосований ні Нікопольським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України, ні судом.

Посилання на те, що при застосуванні (в редакції, що діяла від 05 листопада 1991 року) Закону України «Про прокуратуру» в часі необхідно виходити із того, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то рішенням від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежить від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25.012012 року №3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004р.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" ( на сьогодні втратила чинність), із змінами внесеними Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року № 3668-VI, передбачалось, що прокурори і слідчі мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення за призначенням пенсії вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Отже, навіть, якщо б дана норма не втратила свою чинність, стажу роботи позивача недостатньо для призначення пенсії, тому, що на момент звернення до Пенсійного фонду, вислуга років складає 21 рік 7 місяці 18 днів, в тому числі 03 роки 00 місяців 05 днів - військова служба та 01 роки 11 місяців 00 днів - навчання, а не 23 роки як передбачено законом.

На даний час склалася судова практика з даної категорії справ за № 182/6223/16-а (2-а/0182/203/2016) від 13.03.2017 року Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на користь Нікопольського об'єднаного УПФУ Дніпропетровської області.

За таких обставин позовні вимоги є незаконними та безпідставними, а Управління, відмовляючи в призначені пенсії, діяло в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він працює в органах прокуратури Дніпропетровської області з 25 жовтня 2000 року по теперішній час. Вважаючи, що ОСОБА_1 набув право на призначення пенсії за вислугу років, 20 вересня 2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років. До заяви додані документи, необхідні для розрахунку та призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001року). Однак, відповідач своїм рішенням від 23.09.2016 року відмовив позивачу у призначенні пенсії, посилаючись на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, яким передбачено, що з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається зокрема відповідно до Закону України «Про прокуратуру», про що повідомив ОСОБА_1 листом № 5449/06/34 від 29.09.2016 року.

Постановою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 рішення Управління Пенсійного Фонду України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області від 23.09.2016 про відмову йому у призначення пенсії за вислугою років визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Управління Пенсійного Фонду України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугою років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001року) з 20 вересня 2016 року, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій Дніпропетровською обласною прокуратурою 20.09.2016 року за №18-19вих16.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 року за апеляційною скаргою УПФ України в м. Орджонікідзе постанову Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31.10.2016 року скасовано, прийнято нове рішення, відповідно до якого адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФ України в м. Орджонікідзе задоволено частково, рішення УПФ України про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру», викладене в листі № 5449/06/34 від 29.09.2016 року, визнано протиправним, зобов'язано УПФ України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області повторно розглянути по суті його заяву від 20.09.2016 року про призначення йому пенсії за вислугою років.

За результатами повторного розгляду заяви позивача від 20.09.2016 року про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідач своїм рішенням №Л-11від 19.04.2017 року відмовив йому у призначенні пенсії, посилаючись на норми Закону України «Про прокуратуру»№1697-VII від 14.10.2014 року, відповідно до якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років за наявності на день звернення до ПФУ вислуги років не менше 22 років 6 місяців, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Оскільки, на день звернення позивача за призначенням пенсії 20.09.2016 року, він мав вислугу років 21 рік 07 місяців 18 днів, Управлінням Пенсійного Фонду України в м. Орджонікідзе (нині Нікопольське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області по м. Покров) відмовлено у призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважає дії відповідача щодо відмови в призначенні йому пенсії за вислугою років протиправними та вважає, що пенсія йому має бути призначена саме виходячи з приписів ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року) у розмірі 90% від суми заробітної плати, вказаної у довідці прокуратури Дніпропетровської області № 18-19вих16 від 20.09.2016 року, з огляду на наступне.

Законом України Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» від 12.07.2001 року №2663-ІІІ до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ внесено зміни, якими передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Пенсія призначається в розмірі 80% від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Зважаючи на закріплені на законодавчому рівні соціальні гарантії, у тому числі право виходу на пенсію за вислугою років, а також приймаючи до уваги визначений ст. 22 Конституції України принцип гарантування та неможливості скасування існуючих прав і свобод, позивач продовжував свою професійну діяльність в органах прокуратури на різних прокурорських посадах, оскільки, відповідно до вказаних норм закону, був впевнений у тому, що матиме право на пенсію за вислугою років при наявності 20-ти річного стажу роботи.

Відповідно до ч. 5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1, стаж роботи ОСОБА_1, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугою років, на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, складає 21 рік 8 місяців 6 днів, у тому числі 16 років 9 місяців 1 день - робота на посадах прокурорів, 3 роки 5 днів строкової військової служби та 1 рік 11 місяців - половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (Харківський юридичний інститут, який в подальшому перейменований на Українську юридичну академію).

Таким чином, наявний у позивача стаж роботи дає право на призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року).

Згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони Державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, насамперед, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

У рішенні Конституційного Суду України № 1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

З огляду на зазначене, позивач вважає, що всі зміни, внесені до Закону України «Про прокуратуру» після січня 2011 року, зокрема, щодо збільшення стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років, зменшення відсотку від розміру середнього заробітку при призначенні пенсії тощо, звужують зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, знижують рівень соціальної захищеності цієї категорії громадян, а отже не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21- 348а13), а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Згідно з ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ігноруючи вищевказані вимоги Конституції України і діючи явно неправомірно, відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні пенсії.

Позивач вважає, що відмова відповідача у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» порушує його право на соціальний захист.

Рішення відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії на підставі п. 5 прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року є протиправним та має бути скасовано.

Суд не може погодитись з вищевказаними доводами позивача, висловлені ним в адміністративному позові, оскільки вони не знайшли свого підтвердження і спростовуються письмовими запереченнями відповідача, письмовими доказами, а також матеріалами справи в їх сукупності.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Якщо правовідносини виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, новий нормативно-правовий акт застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто, до даних правовідносин застосовується той нормативно - правовий акт, якій діє на час виникнення правовідносин.

Відповідно до п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, призначається відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Положення п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного грошового утримання відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно з Рішенням Конституційного Суду №4 рп/2016 від 08.06.2016.

В інший частині вказаний пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» залишився без змін та не визнавався таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

На момент звернення позивача, а саме: 20.09.2016 року, за призначенням пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» вказана норма вже втратила чинність, а отже позовні вимоги в частині призначення пенсії ґрунтуються на нормативно-правовому акті, що втратив чинність, і не може бути застосований ні Нікопольським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України, ні судом.

Посилання на те, що при застосуванні (в редакції, що діяла від 05 листопада 1991 року) Закону України «Про прокуратуру» в часі необхідно виходити із того, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то рішенням від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежить від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25.012012 року №3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004р.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" ( на сьогодні втратила чинність), із змінами внесеними Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року № 3668-VI, передбачалось, що прокурори і слідчі мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення за призначенням пенсії вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Отже, навіть, якщо б дана норма не втратила свою чинність, стажу роботи позивача недостатньо для призначення пенсії, тому, що на момент звернення до Пенсійного фонду, вислуга років складає 21 рік 7 місяці 18 днів, в тому числі 03 роки 00 місяців 05 днів - військова служба та 01 роки 11 місяців 00 днів - навчання, а не 23 роки як передбачено законом.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, з яким втратили чинність ч.1, 2, 5, 7, 8, 9, 10, 12-21 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на момент звернення позивача з заявою) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що пенсія призначається в розмірі 60% від суми їхньої місячної чинної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до вислуги років зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

З наведеного вбачається, що станом на 20.09.2016 року ОСОБА_1 не має необхідного стажу за вислугою років, передбаченого ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Посилання позивача на те, що зокрема приписами cт.cт.21,22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускає звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд в даному випадку вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 визначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697- VII, в період дії якого позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії, неконституційними не визнано, а тому вищезазначений закон є чинним та обов'язковим до виконання.

Отже, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років 20.09.2016 року, тобто в період дії Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697- VІІ, тому відповідач правомірно відмовив у призначені та виплаті зазначеного виду пенсії.

26 червня 2017 року Орджонікдізевським міським судом було направлено письмовий запит до УПФУ з метою отримання необхідної інформації для повного та всебічного розгляду справи, на який отримано наступну відповідь.

Згідно листа Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області за №10572/14/07 від 14.07.2017 року, Управлінням Пенсійного фонду України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області (нині Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області по м. Покров) для виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №184/1828/16-а (2-а/184/44/16) від 02.02.2017 року, було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 20.09.2016 року та встановлено, що відповідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення (день звернення ОСОБА_1 - 20.09.2016) вислуги років не менше 22 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. За призначенням пенсії позивач звернувся до Управління 20.09.2016 року, маючи вислуги 21 рік 7 місяців 18 днів, в тому числі 3 роки 00 місяців 5 днів - військова служба та 1 рік 11 місяців 00 днів - навчання. Тому у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 відмовлено.

Ці обставини свідчать про те, що після звернення позивача 20.09.2016 року до УПФУ і отримання ним письмової відповіді він звертався до Орджонікідзевського міського суду з позовом, по якому було прийнято процесуальне рішення, після чого постанова суду була оскаржена та 02.02.2017 року була винесена постанова Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, яка УПФУ була виконана, що свідчить про те, що заява позивача від 20.09.2016 року була належним чином розглянута у встановленому законом порядку, а тому посилання позивача на вказані обставини є цілком безпідставними.

Суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують увагу суду письмові заперечення відповідача щодо невизнання позовних вимог позивача щодо призначення та перерахунку пенсії.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області «про визнання протиправними дій та про зобов'язання вчинити певні дії».

Керуючись ст. ст. 104-106, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області «про визнання протиправними дій та про зобов'язання вчинити певні дії».

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 10 - днів з дня її ухвалення до Апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш