Справа № 815/3710/17
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2017-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3710/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

секретаря Белінського Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов (а.с.4-10) ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ГУМВС), в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС №22о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення її з посади оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС і з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року;

поновити її на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС в Одеській області з 06.11.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 01.08.2005 року вона проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУ МВС України в Одеській області. З 02.04.2015 року по 01.04.2016 року перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилась друга донька ОСОБА_2.

Під час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку вона наказом відповідача №1039 о/с від 04.11.2015 року була звільнена із займаної посади у запас ЗС за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 09.06.2016 року по справі №815/7184/15 наказ №1039 о/с від 04.11.2015 року був визнаний протиправним та скасований, а вона поновлена на посаді з 06.11.2015 року. Але після цього вона ще двічі була звільнена із займаної посади у запас ЗС з тих самих підстав і з тої самої дати, а саме: за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року, оскільки відповідач видавав наказ на виконання рішення суду про її поновлення та в цей же день її звільняв, про що повідомляв листами.

12.06.2017 року вона отримала лист ГУМВС № 16/1-429а від 25.05.2017 року, в якому її повідомлено, що наказом ГУМВС від 23.05.2017 року №21 о/с дск вона поновлена на посаді з 06.11.2015 року, наказом № 22 о/с дск від 23.05.2017 року звільнено з 06.11.2015 року у запас ЗС за п. 64"г" (через скорочення штатів).

Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не дотримано вимог ч.3 ст.184 КЗпП України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Порушення вказаних норм та її права було встановлено рішеннями судів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов з наведених вище підстав.

Представник відповідача вважав позов необґрунтованим, підтримав позицію викладену у запереченнях на позов, в яких зазначив, що вимоги позивача безпідставні та необгрунтовані нормами права та письмовими доказами, ОСОБА_1 не надала до суду необхідних належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини, викладені в позовній заяві.

07.11.2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію». Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. В той же час вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування позивача в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця. При цьому такий обов'язок в даному випадку і не міг виникнути, адже позивач вже не перебував у трудових відносинах із ГУМВС України в Одеській області через його повну ліквідацію, а тому вимоги частини 3 ст. 184 КЗпП України у відношенні позивача не були порушені. Неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши надані ними докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач з 2005 року проходила службу в органах внутрішніх справ, з 15.10.2012 року на посаді оперуповноваженого 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУ МВС України в Одеській області.

Відповідно до наказу ГУМВС № 201 о/с від 30.03.2015 року позивач з 02.04.2015 року по 01.04.2016 року перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась донька ОСОБА_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1.

Під час перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею п'ятирічного віку ГУМВС виданий наказ № 1039 о/с від 04.11.2015 року про її звільнення із займаної посади у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 09.06.2016 року наказ ГУМВС № 1039 о/с від 04.11.2015 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/7184/15).

20.07.2016 року ГУМВС видало два накази:

- №71 о/с від 20.07.2016 року на виконання постанови суду від 09.06.2016 року, яким позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №72 о/с від 20.07.2016 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 31.10.2016 року наказ ГУМВС №72 о/с від 20.07.2016 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/4489/16).

02.12.2016 року ГУМВС видало два накази:

- №89 о/с дск від 02.12.2016 року, яким на виконання постанови суду від 31.10.2016 року позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №90 о/с дск від 02.12.2016 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Постановою суду від 11.04.2017 року наказ ГУМВС №90 о/с дск від 02.12.2016 року визнаний протиправним та скасований, позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року (справа №815/3/17).

23.05.2017 року ГУМВС видало два накази6

- №21 о/с дск від 23.05.2017 року, яким на виконання постанови суду від 11.04.2017 року позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року;

- №22 о/с дск від 23.05.2017 року, яким позивача звільнено із займаної посади з тих самих підстав з 06.11.2015 року.

Вказаний наказ ГУМВС №22 о/с дск від 23.05.2017 року позивач просить визнати протиправним та скасувати.

Статтею 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановами судів по справам №815/7184/15, №815/4489/16, №815/3/17 встановлено при звільненні позивача наказами ГУМВС № 1039 о/с від 04.11.2015 року, №72 о/с від 20.07.2016 року, №90 о/с дск від 02.12.2016 року відповідачем порушені вимоги ч.3 ст.184 КЗпП України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (ч.6 тст.179 КЗпП України - до шести років), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Також судами зазначено, що відповідач не сприяв в реалізації права позивача щодо проходження ним подальшої служби в органах поліції.

Накази про поновлення на посаді та звільнення з посади приймались відповідачем в один день. Про прийняття вказаних наказів позивач повідомлявся листами ГУМВС, що свідчить про відсутність з'ясування відповідачем бажання у позивача проходити службу в поліції, чи відсутність згоди позивача на проходження служби в поліції відповідно до пунктів 9,10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

В постановах судів також зазначено, що п.9 Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» закріплено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ станом на 06.11.2015 року, за їх згодою, бути прийнятими на службу до поліції, за умови відповідності працівників міліції вимогам, встановленим до поліцейських. Зазначене право працівників міліції на первинному етапі реалізується шляхом вчинення пропозиції відповідними керівними посадовими особами про прийняття на службу до поліції на певну посаду та у пропонований орган, та виявлення такими працівниками міліції бажання проходити службу в поліції шляхом написання відповідних заяв (рапортів). В порушення вказаної норми позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, та не було перевірено можливості її подальшого використання на службі.

Таким чином, судами встановлені обставини щодо порушення прав позивача, які жодним чином відповідач не намагався усунути при виконанні рішень судів, а також при виданні оскаржуваного позивачем наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року про її звільнення.

Розглядаючи дану справу суд дійшов до висновку про грубе порушення прав позивача та фактичне ухилення відповідача від виконання рішень суду, про що свідчить формальне видання наказів про поновлення позивача на посаді, та одразу в цій же день її звільнення, у тому числі оскаржуваним наказом, якій з встановлених судами обставин по справам №815/7184/15, №815/4489/16, №815/3/17 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.3 ст.184 КзПУ звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, заборона звільняти жінок названих категорій з ініціативи роботодавця є безумовною.

Єдиний випадок, в якому допускається звільнення названих жінок - це повна ліквідація підприємства, установи, організації. Однак, і тут законодавець законом встановив захист прав жінок вказаної категорії, а саме в такому разі роботодавець повинен обов'язково працевлаштувати жінку на іншому підприємстві.

Навіть у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації роботодавець повинен обов'язково працевлаштувати жінку на іншому підприємстві. При цьому законодавець не ставить в залежність виконання вказаного обв'язку від жодних обставин.

Між тим, у випадку щодо працевлаштування позивача необхідно врахувати не тільки те, що позивачці повинні були запропонувати відповідно до Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» посади (рівнозначні, вищі чи нижчі) в органах поліції, а висновки Верховного Суду України, які відповідно до ст.244-2 КАС України є обов'язковим та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

В постанові Верховного Суду України від 16.10.2012 року по справі №21-267а12 (реєстраційний № 27362825) зазначено, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачем не виконані, а отже, трудові гарантії позивачки були порушені.

З цих підстав, суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на те, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування позивача в новоутвореній установі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» не є обов'язком роботодавця, оскільки такий обов'язок в даному випадку і не міг виникнути, адже позивач вже не перебував у трудових відносинах із ГУМВС через його повну ліквідацію.

Судом встановлено, що повної ліквідації не відбулось, оскільки працює ліквідаційна комісія. Крім того, відбулось створенням Національної поліції, яка виконує повноваження (завдання) установи, що ліквідується.

Проте відповідач, не здійснив жодних спроб усунення встановлених рішеннями судів порушень відносно позивача та допустив їх при виданні оскаржуваного наказу.

Про формальне виконання рішень судів, тобто не здійснення заходів на усунення встановлених рішеннями судів порушень відносно позивача свідчить також наступне.

Статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV, якій діяв до 05.10.2016 року, було встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016 року рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зазначені норми Законів встановлюють обов'язок власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення, видати наказ про поновлення працівника на посаді.

Новий Закон також вимагає внести відповідний запис до трудової книжки працівника, що є додатковою гарантією виконання рішення суду.

Внесення змін до трудової книжки встановлені п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.93 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним. Крім того, відповідно до зазначеної норми при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Але насамперед видання наказу про поновлення працівника на службі та на відповідній посаді вимагає від роботодавця як наслідок видання такого наказу - допуск працівника до виконання посадових обов'язків або вирішення інших питань щодо подальшого проходження ним служби. Але відповідач нехтуючи права позивача не приймав відповідних заходів до фактичного поновлення трудових прав позивача.

Незаконність оскаржуваного наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року, відповідно до якого позивач звільнення з посади з 06.11.2015 року, полягає також у тому, що наказом №21 о/с дск від 23.05.2017 року виданого на виконання постанови суду від 11.04.2017 року позивач була поновлена на посаді з 06.11.2015 року. Тобто вказаним наказом відповідач поновив трудові відносини з позивачем з 06.11.2015 року та вона вважається такою, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 06.11.2015 року по 23.05.2017 року. Відповідно позивач не могла бути звільнена з 06.11.2015 року навіть у випадку виданням формального наказу, а лише з 23.05.2017 року.

Суд вважає, що відповідач вчиняючи протиправні дії щодо звільнення позивача із займаної посади у спосіб та при обставинах встановлених судом, грубо порушив право позивача на працю, гарантоване кожному громадянину України, ст. 43 Конституції України, а також ст. 23 Загальної декларації прав людини, де зазначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Крім того, під час неодноразового звільнення позивача із посади, відповідачем було порушено право позивача - працюючої жінки на охорону материнства, визначене ст.8 Європейської соціальної хартії, ратифікованої із заявами Законом України № 137-V від 14.09.2006 року. Так, відповідно до ч. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працюючих жінок на охорону материнства сторони зобов'язуються вважати незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки по вагітності та пологам або якщо він робить попередження про звільнення у такий час, що воно втрачає чинність у цей період.

Суд вважає також необхідним зазначити, що формальне виконання рішень судів відповідачем шляхом видання наказів про поновлення на посаді позивача, без ознайомлення її з наказами, без допуску до виконання посадових обов'язків або вирішення інших питань щодо подальшого проходження служби позивачем, тобто без намагання поновити порушені права позивача, порушує принцип верховенства права. Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою вказаного Закону він регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Щодо обов'язковості виконання судових рішень у рішенні ЄС у справі «Горнсбі проти Греції (від 19.03.1997 року, заява №18357/91,п.40) визначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важно уявити ситуацію, щоб п.1 ст.6 Конвенції докладно описував процедурні Гарантії , які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення ст.6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду ї проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації несумісних із принципом верховенства права.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу №22 о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) та поновлення позивача на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС України в Одеській області підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що позивач поновлюється на посаді, то в силу ст.235 КЗпПУ, п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України, підлягає негайному виконанню рішення в частині поновлення її на посаді.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №22 о/с дск від 23.05.2017 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУМВС в Одеській області і з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року.

Поновити капітана міліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення капітана міліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженої 1-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 року.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.