Справа № 826/13131/14
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2017 року м. Київ К/800/7604/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Веденяпіна О.А,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року

у справі № 826/13131/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач) про визнання недійсним та скасування рішення.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 06 жовтня 2014 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 05 лютого 2015 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким позовні вимоги позивача задовольнив, визнав недійсним та скасував податкове повідомлення-рішення від 28 червня 2014 року №09.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

У період з 06 серпня 2014 року по 08 серпня 2014 року посадові особи відповідача провели документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Рамбутан», ТОВ БК «Мегаполіс Буд Інвест», ТОВ «Евентис» за період - березень 2014 року, про що склали акт від 11 серпня 2014 року, яким встановили порушення позивачем вимог пункту 185.1 статті 185, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за березень 2014 року на 3 251 644,00 грн.

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 28 серпня 2014 року №09, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 4 844 466,00 грн., з яких 3 251 644,00 грн. за основним платежем та 1 625 822,00 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення слугував висновок податкового органу про завищення позивачем суми податкового кредиту перевіреного податкового періоду, з огляду на не підтвердження документально реальності господарських операцій з TOB «Рамбутан», TOB БК «Мегаполіс Буд Інвест»,TOB «Евентис».

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з правомірного формування позивачем податкового кредиту за результатом виконання господарських взаємовідносин з вказаними контрагентами, що підтверджені належним чином складеними первинними бухгалтерськими документами.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період позивач мав господарські відносини з TOB «Рамбутан», TOB БК «Мегаполіс Буд Інвест», TOB «Евентис», за результатом виконання яких сформував податковий кредит.

Водночас відповідач при проведенні перевірки та прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не здійснював аналіз первинних документів по взаємовідносинах позивача з вказаними контрагентами, у зв'язку з відсутністю зазначених документів у позивача.

При проведенні перевірки, позивач листом від 07 червня 2014 року № 852 повідомив контролюючий орган про те, що оригінали первинних документів передані слідчому з ОВС першого ВКР слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у м. Києві згідно запиту від 18 липня 2014 року № 3521/10/26-15-09-0210, що підтверджується копіями зазначеного запиту, копію супровідного листа від 21 липня 2014 року № 770 та описів від 21 липня 2014 року № 1, № 2, № 3, які підтверджували факт передачі оригіналів документів слідчому.

При цьому, відповідач, з посиланням на пункти 44.3, 44.4, 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, зважаючи на ненадання позивачем копії протоколу обшуку, виїмки та відповідної ухвали слідчого судді, зробив висновок про безпідставність ненадання документів, необхідних для перевірки.

Відхиляючи зазначені доводи відповідача, суд апеляційної інстанції зазначив, що відсутність документів у позивача є обґрунтованою і підтвердженою належними доказами, а факт їх вилучення, не позбавляє відповідача можливості здійснення аналізу цих документів, шляхом отримання їх копій від правоохоронного органу або безпосереднього доступу до них, у порядку передбаченому пунктом 85.9 статті 85 Податкового кодексу України.

За змістом пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Разом з тим, згідно абзацу третього пункту 85.9 статті 85 Податкового кодексу України у разі якщо документи, зазначені в абзаці першому цього пункту, було вилучено правоохоронними та іншими органами, терміни проведення такої перевірки, у тому числі розпочатої, переносяться до дати отримання вказаних копій документів або забезпечення доступу до них.

У порушення зазначеної норми, контролюючий орган не переніс терміни проведення перевірки та будь-яких запитів про отримання копій документів від правоохоронних органів не надав.

Водночас, позивачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій надано копії банківських виписок, що підтверджують факт оплати товару придбаного у TOB «Рамбутан» та TOB БК «Мегаполіс Буд Інвест» та послуг, отриманих від TOB «Евентис».

Крім того, позивачем надано копії первинних документів - доказів використання та подальшої реалізації продукції та послуг, придбаних у вказаних контрагентів. Також, позивач надав судам інформацію щодо 47 працівників, які є у штаті позивача, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та оборотно-сальдову відомість - доказ наявності засобів для завантаження і транспортування продукції, договори оренди складу - доказ наявності приміщення для зберігання та відвантаження товару, акт інвентаризації товарів на складі - доказ, фіксації обсягів та номенклатури товарів позивача, які містилися на складі у березні 2014 року.

Належним чином підтверджено і реалізацію придбаного товару, що відображено в банківських виписках та видаткових накладних.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Судом попередньої інстанції обґрунтовано встановлено, що включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні отриманих товарів (робіт, послуг) на підставі податкових накладних, оформлених у відповідності до вимог законодавства, свідчить про правомірність формування податкового кредиту спірного періоду.

Натомість відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям із зазначеними контрагентами.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів позивача, свідчить про відсутність у останнього права на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, оскільки чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками попередньої судової інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірного податкового повідомлення-рішення.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року у справі № 826/13131/14 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіБорисенко І.В.
Веденяпін О.А.