Справа № 826/12492/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" серпня 2017 р. м. Київ К/800/19480/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І. В.

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представника позивача: Дегтярьова Д.Т.,

представників відповідача: Денисенко О.Е., Ушканенка Е.О.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року

у справі №826/12492/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Фовардінг"

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг» (далі - Товариство) звернулось в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Управління), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11 травня 2016 року №, №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2017 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11 травня 2016 року №, №, №.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу Управління задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2017 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволені адміністративного позову Товариства відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу Управління не погоджується із доводами позивача, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами перевірки позивача відповідачем складено акт від 24 квітня 2016 року №61/26-15-14-04-03/36858306, згідно з яким позивачем порушено вимоги:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135, пункту 137.1 статті137 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 358 946 грн., у тому числі за 2015 рік у сумі 1 358 946 грн.;

- пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 1 036 720 грн., у тому числі по періодах: квітень 2015 року - 266 165 грн., травень 2015 року - 41 145 грн., червень 2015 року - 759 938 грн., а також завищено від'ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, в червні 2015 на загальну суму 473 220 грн.

На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 11 травня 2016 року:

- № , яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 358 946 грн.;

- №, яким до Товариства застосовано штрафну санкцію в сумі 47 322 грн.;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 1 555 080 грн.

Фактичною підставою прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень стали висновки відповідача про те, що позивач безпідставно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість та зменшив оподатковуваний дохід на суму витрат за результатами відображення в податковому обліку наслідків операцій із ТОВ «Агрос Гарант», оскільки, на думку відповідача, такі операції фактично не здійснювалися.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не погодився із таким висновком відповідача та зазначив, що реальність операцій позивача та його контрагента підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції про скасування податкових повідомлень-рішень та зазначив, що операції між позивачем та його контрагентами не були фактично здійсненими.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування податком на прибуток є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та ТОВ «Агрос Гарант» укладено договір поставки дизельного палива.

На підтвердження фактичної поставки товару позивачем під час судового процесу надано копії видаткових та податкових накладних, рахунків на оплату, товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів.

На підтвердження зберігання палива позивачем надано документи, які підтверджують передачу товару ТОВ "Мединський і К".

Як свідчать обставини, що встановлені попередніми судовими інстанціями, позивачем на підтвердження подальшого використання поставленого товару у своїй господарській діяльності надано договір про оренду приміщення та автотранспорту, для якого було придбано дизельне пальне, що підтверджується копіями актів списання.

На підставі наявних у матеріалах справи доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про те, що операції між позивачем та його контрагентами з поставки товарів фактично здійснювались, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняють реальні зміни майнового стану позивача.

Натомість суд апеляційної інстанції, роблячи висновки про те, що операції фактично не здійснювалися, безпідставно скасував рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зазначаючи про необхідність надання позивачем доказів перевірки кількісних та якісних характеристик нафтопродуктів, які повинні були зберігатись у ТОВ "Мединський і К", суд апеляційної інстанції послався на положення Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 281/171/578/155 від 20 травня 2008 року (далі - Інструкція ). Вимоги цієї Інструкції, як зазначив сам суд апеляційної інстанції, є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства). Водночас, ані акт перевірки, ані матеріали справи не підтверджують, що позивач займався такими видами економічної діяльності, а навпаки свідчать (том 1, а.с. 17), що позивач здійснював такі види економічної діяльності як: надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; вантажний автомобільний транспорт; пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, для чого, як встановлено судом першої інстанції, й придбавав паливо.

До того ж, відсутність перевірки кількісних та якісних характеристик нафтопродуктів а також журналу реєстрації довіреностей, так само як довіреностей, які передаються отримувачем товарів постачальнику, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання палива, не може спростувати відсутність поставки товару взагалі.

Вказуючи на те, що обставина внесення в якості реквізитів до договору поставки реквізитів банківського рахунку, дата відкриття якого пізніша, аніж дата укладення договору, свідчить про не здійснення поставки товару, суд апеляційної інстанції взагалі залишив без оцінки пояснення позивача, в яких він зазначив, що такий недолік обумовлений тим, що оригінал договору в паперовій формі з підписом уповноваженої особи постачальника отриманий вже після відкриття такого банківського рахунку постачальником та останній в процесі значного строку підписання вніс зміни щодо реквізитів банківського рахунку. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що документальне оформлення є лише формою представлення інформації про юридичний факт, тоді як саме з юридичним фактом податкове законодавство пов'язує зміни у податковому обліку платника. Водночас, сам по собі договір не може ані підтвердити, ані спростувати факт поставки товару, адже свідчить лише про намір виконати певні зобов'язання. А відтак, відповідач та суд апеляційної інстанції за наявності належних доказів поставки палива безпідставно посилалися на те, що обставина відкриття банківського рахунку датою пізніше, аніж дата укладення договору, спростовує сам здійснення господарської операції взагалі.

Наявність же кредиторської заборгованості перед контрагентом не вказує на безпідставність включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, адже положення пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України надають можливість формувати податковий кредит за фактом отримання товарів/послуг.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та порушень при перерахуванні коштів на підставі векселів а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції скасуванню. Прийняте із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та з вірною правовою оцінкою обставин у справі рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг» задовольнити, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2017 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
О.І. Бухтіярова

І.В. Приходько