Справа № 759/11512/14-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року м. Київ К/800/16550/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, третя особа - Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" про визнання протиправними дій щодо відмови у реєстрації за місцем проживання та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність начальника Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві щодо нерозгляду його скарг про реєстрацію по обраному місцю проживання, визнати протиправною відмову у реєстрації за місцем проживання та зареєструвати його за адресою: АДРЕСА_3.

Справа розглядалась судами неодноразово й в останнє постановою Святошинського районного суду міста Києва від 17.11.2014р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2015р., позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Відділу громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві у реєстрації ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 та зобов'язано Державну міграційну службу Святошинського РВ ГУ ДМС України в м.Києві зареєструвати ОСОБА_4 в АДРЕСА_3; в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, третя особа подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ордером №37 від 03.09.1984р. ОСОБА_5 (яка відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 15.12.2007р. є дружиною ОСОБА_4 та згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22.11.1994р. є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1) надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_3.

Відповідно до адресного листка вибуття від 24.03.1998р. позивача - ОСОБА_4 на підставі рішення суду виписано з квартири АДРЕСА_1, а згідно талону зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання від 03.10 2008р. позивач знятий з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою й вибував для реєстрації за фактичним місцем проживання в кімнату АДРЕСА_3.

20 та 21.10.2008р. позивач та ОСОБА_5 звернулись до директора КП «Спецжитлофонд» з заявами відповідно про реєстрацію ОСОБА_4 за вказаною адресою та надання згоди на таку реєстрацію, в якій ОСОБА_5 також повідомила про відмову паспортиста в прийнятті документів на реєстрацію.

КП «Спецжитлофонд» листом від 29.10.2008р. №044/24-6888 повідомило ОСОБА_5 про відмову в реєстрації в зв'язку з тим, що згідно з розпорядженням Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 03.12.2007р. №2073 будинок АДРЕСА_3 визнано непридатним для проживання та розпочато відселення всіх його мешканців, а тому позитивне вирішення питання про реєстрацію місця проживання її чоловіка можливе після отримання нею ордера на нове житло - дві кімнати в загальній квартирі АДРЕСА_2.

01.08.2008р. та 07.11.2008р. позивач звернувся до Відділу ГІРФО Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві зі скаргами (отриманими останнім відповідно 05.08.2008р. та 11.11.2008р.) в порядку Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. №393/96-ВР, в яких просив надати йому письмову відповідь щодо законності дій по зняттю його з реєстрації, а також роз'яснити, чи буде від нього прийнята заява на реєстрацію по фактичному місцю проживання та чи має він можливість звернутись безпосередньо до ВГІРФО з заявою про реєстрацію за місцем проживання і в якому порядку.

12.08.2008р. та 12.11.2008р. відповідачем відповідно до Закону України «Про звернення громадян» надано позивачеві відповіді, в яких із посиланням на нормативно-правові акти роз'яснено порядок, строки та перелік документів, необхідних для здійснення реєстрації місця проживання особи.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання (ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян»).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності начальника ВГІРФО Святошинського району м.Києва з приводу нерозгляду по суті скарг позивача про реєстрацію по обраному місцю проживання.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.33 Конституції України кожному гарантується вільний вибір місця проживання за винятком обмежень, які встановлені законом.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (ст.6 Житлового кодексу УРСР, далі - ЖК).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-IV (далі - Закон 1382) реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

За змістом ст.11 Закону №1382 реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі, яким, як встановили суди є відповідач у даній справі.

Розпорядженням Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації №2037 від 03.12.2007р. «Про визнання жилого будинку буд.АДРЕСА_3 непридатним для проживання» зазначений будинок було визнано непридатним для проживання.

Однак, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, чинне законодавство не пов'язує придатність житлового будинку для проживання з реєстрацією місця проживання у ньому, а тому відмова у реєстрації місця проживання особи лише з тієї підстави, що будинок визнано непридатним для проживання, є неправомірною.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК).

У відповідності до ст.131 ЖК постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208 затверджено Примірне положення про гуртожитки, яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання.

Пункт 17 Примірного положення про гуртожитки передбачає, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Як встановили суди, дружиною позивача надано згоду на його реєстрацію в кімнаті АДРЕСА_3; адміністрація та профспілковий комітет Київського державного підприємства «Ізумруд» на спільному засіданні розглянули заяву ОСОБА_5 про вселення до гуртожитку по АДРЕСА_3 ОСОБА_4 - батька її дитини (ОСОБА_6) для їх спільного проживання в кімнаті й листом від 12.03.1999р. повідомили ОСОБА_5 про надання такої згоди при умови своєчасної сплати комунальних послуг.

Досліджені судами попередніх інстанцій квитанції про сплату житлово-комунальних послуг по АДРЕСА_3 свідчать про те, що починаючи з 2002 року вказана оплата нараховується з розрахунку на три особи, сплачується своєчасно та в повному обсязі, будь-яких доказів наявності заборгованості по оплаті не надано.

Разом з тим, стаття 6 Закону №1382 встановлює вичерпний перелік документів, які слід подавати для проведення реєстрації за обраним місцем проживання, й суди встановили, що вказаний перелік позивачем та його дружиною було витримано, необхідні документи подано.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо протиправності відмови Відділу громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві у реєстрації ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 та зобов'язання зареєструвати ОСОБА_4 за зазначеною адресою, а отже й про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами ст.224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до прийняття неправильного рішення, а тому підстав для скасування ухвалених судових рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,220,222,223,224,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" залишити без задоволення, а постанову Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.