Справа № 511/2875/16-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

11 серпня 2017 року м. Київ К/800/27838/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області щодо відмови у виплаті компенсації за невикористані санаторно-курортні путівки за 2014 - 2015 роки в розмірі середньої вартості путівки санаторно-курортного лікування та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію в установленому законом порядку та розмірі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку у відповідача з 2004 року, як інвалід війни II групи і відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на щорічне безоплатне санаторно-курортне лікування або на отримання грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування. Останній раз він отримав безоплатну путівку та проходив санаторно-курортне лікування в 2013 році, а тому згідно зі статті 13 вказаного Закону на підставі поданої ним заяви від 7 квітня 2016 року відповідач зобов'язаний надати йому грошову компенсацію за невикористане санаторно-курортне лікування за 2014 - 2015 роки. Проте відповідач відмовив у наданні йому грошової компенсації у розмірі середньої вартості путівки, та повідомив, що грошова компенсація буде надана йому згідно поданої ним заяви від 7 квітня 2016 року протягом двох років після поданням ним заяви, тобто в період до 2018 року.

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 13 липня 2007 року.

З 15 грудня 2003 року позивач перебуває на обліку пільгових категорій населення у відповідача та користується пільгами передбаченими законодавством для даної категорії пільговиків, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

7 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за невикористану санаторно-курортну путівку за 2014 - 2015 роки, керуючись положенням статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте листом управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 15 грудня 2016 року позивачу повідомлено про те, що на підставі поданої ним заяви він поставлений в чергу інвалідів війни щодо даної виплати з дати подачі заяви і така виплата буде йому проведена в 2018 році, та додатково роз'яснено, що за минулі роки, коли він не отримував путівки, він не має право на отримання грошової компенсації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що для надання позивачу грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування за 2014 - 2015 роки немає законних підстав, оскільки право на отримання компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування залежить від наявності заяви про надання путівки на безоплатне щорічне позачергове санаторно-курортне лікування, якщо держава протягом двох років не надала по цій заяві особі безоплатної санаторно-курортної путівки або заяви на виплату грошової компенсації. У справі відсутні заяви позивача, згідно яких відповідач не виконав свої зобов'язання відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не забезпечив в установлені строки на протязі року інваліда війни путівкою.

Крім того, суди виходили з того, що позивач звернувся із заявою про виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки, як інваліду війни 7 квітня 2016 року і був включений до черги на отримання компенсації відповідно до Журналу реєстрації заяв на компенсацію за невикористане санаторно-курортне лікування за порядковим №6, а тому звернення позивача до суду є передчасним захистом його порушеного права, оскільки позов подано до сплину дворічного строку, встановленого законодавством, для отримання компенсації.

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що має гарантоване статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» право на отримання грошової компенсації за невикористані ним санаторно-курортні путівки за 2014 - 2015 роки в розмірі середньої вартості путівки санаторно-курортного лікування.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що судами встановлено, що відповідач відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виконав свої зобов'язання перед відповідачем, надав йому санаторно-курортну путівку у 2013 році на підставі поданої ним заяви. Із відповідною заявою у 2014 - 2015 роках позивач до відповідача із подібною вимогою до відповідача не звертався. В свою чергу 7 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за невикористану санаторно-курортну путівку за 2014 - 2015 роки, та правомірно в подальшому поставлений відповідачем у чергу інвалідів війни щодо даної виплати з дати подачі заяви, тобто відповідачем роз'яснено позивачу, що така виплата буде йому проведена в 2018 році.

Доводи позивача у касаційній скарзі щодо наявності у відповідача заяви про надання безкоштовної санаторно-курортної путівки, поданої ним у 2013 році разом з талоном про проходження санаторно-курортного лікування жодними доказами не підтверджується, а тому є недоведеним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець