Справа № 554/5081/17
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 08.08.2017 Справа № 554/5081/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року

Октябрський районний суд м. Полтави:

у складі головуючого судді - Микитенка В.М.,

при секретарі - Різник А.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - Карнаух С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава справу за адміністративними позовами ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанов про повернення виконавчих документів стягувачу, зобов'язання поновити виконавчі дії, визнання спричинення шкоди протиправною бездіяльністю, встановлення судового контролю,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративними позовами, як об'єднані в одне провадження до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати постанови відповідача: ВП №47030695, ВП №46064929, ВП №49151921, від 30.05.2017 року про повернення виконавчих документів стягувачу;

- визнати, що бездіяльність ВДВС при обов'язковому виконанні судового рішення наносить йому матеріальну, моральну шкоду та шкоду його здоров'ю;

- зобов'язати відповідача поновити виконавчі дії за вказаними провадженнями в установлені законодавством терміни;

- встановити контроль за виконанням боржниками рішень суду по нормах ЗУ №3551-12 та діями ВДВС;

- зобов'язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення в установлені законом строки.

В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що оскаржувані рішення протиправні та порушують його законні права, у зв'язку з чим йому спричиняється шкода. Зокрема відповідачем не було витребувано доказів про відсутність коштів, а також доказів звернень до інших інстанцій за виділенням додаткових коштів. Не використано практику ЄСПЛ щодо неможливості посилатися на брак коштів для виправдання неспроможності виконання судового рішення щодо виплати боргу. Також зазначив, що на боржника не накладались стягнення за невиконання рішень суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав у ньому зазначених.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів війни.

За виконавчим листом, виданим Октябрським районним судом м. Полтави 24.03.2015 року зобов'язано УПСЗН виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради призначити, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в Полтавській області здійсненню соціальних виплат в Полтавській області здійснити нарахування та виплату за 2014 рік ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведених виплат.

Також відповідно до виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави від 22.07.2014 року, зобов'язано УПСЗН виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради провести нарахування за 2012 рік ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення як інваліду відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім того, відповідно виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 28.08.2012 року, зобов'язано УПСЗН в Октябрському районі в м. Полтаві здійснити перерахунок та виплату за 2011 рік ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням здійснених виплат.

Постановами Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області: ВП №47030695, ВП №46064929, ВП №49151921, від 30.05.2017 року вказані виконавчі документи повернуті стягувачу, мотивуючи неможливістю їх виконання у зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань на ці соціальні виплати.

Виходячи з положень ч.2 ст.71 КАС України: «У адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову».

Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі Закон № 1404) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженоюнаказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року (далі Інструкція № 512/5).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами ст.18 Закону N1404-VIII державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний, окрім іншого, роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

При цьому, пунктом 9 ч.1 ст. 37 Закону № 1404, на яку посилається відповідач у своєму рішенні, передбачено в якості підстави для повернення виконавчого документа стягувачу - законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

Слід врахувати, що діюче законодавство визначає обов'язковість судових рішень як одного з основних положень адміністративного процесу і закріплює її значення як принципу адміністративного судочинства, адже виконання судового рішення є кінцевою метою судового захисту.

Згідно зі ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Відповідачем не надано належних та допустимих документальних доказів (листування із розпорядниками бюджетних коштів, інше) неможливості виконання судового рішення, зокрема нарахування та сплати позивачеві належних йому грошових коштів.

Водночас, суд при вирішення цієї справи застосовує принцип «Верховенства права» з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Зокрема у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, ЄСПЛ було констатовано, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто покликання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, не може бути прийняте до уваги.

Відповідно рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (п.74), ЄСПЛ визнав, що хоча можна погодитися з тим, що Договірні Сторони мають право за виняткових обставин, користуючись свободою розсуду, контролювати використання власності, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, однак таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, позбавляти його чинності, безпідставно його відстрочувати або, ще гірше, підривати суть цього рішення.

У рішенні ЄСПЛ від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (п.40) ЄСПЛ наголосив, що, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

За таких обставин оскаржувані постанови відповідача слід визнати протиправними та скасувати.

Одночасно суд зазначає, що за приписами статті 41 Закону №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення, тому, з огляду на протиправне припинення відповідачем виконавчих дій, суд вважає за необхідне зобов'язати його вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів №554/15770/14а від 24.03.2015 року (виконавче провадження №47030695), №2а/1622/475/2012 від 22.07.2014 року (виконавче провадження №46064929), №2а/9239/11 від 28.08.2012 року (виконавче провадження №49151921).

Інша частина позовних вимог, зокрема про визнання бездіяльності відповідача такою, що спричиняє позивачу матеріальну, моральну та шкоду здоров'ю задоволенню не підлягає, оскільки не відноситься до повноважень адміністративного суду при вирішення справи (ст.162 КАС України), з урахуванням відсутності в позовних вимогах сум такої шкоди і її належного обґрунтування.

Крім того, встановлення судового контролю за виконанням рішень є правом, а не обов'язком суду. З'ясовані судом обставини справи не дають суду підстав вважати, що дане рішення не буде виконане вчасно без встановлення відповідного судового контролю, тому ця частина вимог безпідставна.

Керуючись ст. 6-14, 71, 159-163, 167, 181, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративні позови ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області: ВП №47030695, ВП №46064929, ВП №49151921, від 30.05.2017 року про повернення виконавчих документів стягувачу.

Зобов'язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів №554/15770/14а від 24.03.2015 року (виконавче провадження №47030695), №2а/1622/475/2012 від 22.07.2014 року (виконавче провадження №46064929), №2а/9239/11 від 28.08.2012 року (виконавче провадження №49151921).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтава протягом 10 днів.

Суддя В.М.Микитенко