Справа № 815/5826/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5826/16

Категорія: 11 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Джабурія О.В.

суддів Вербицької Н.В.

Крусяна А.В.

при секретарі Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України, в/ч НОМЕР_3 , в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправним та скасування рішення від 22.10.2016 року та 31.10.2016 року, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністра оборони України щодо прийняття обов`язкового рішення про виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке підлягало видачі за весь час вимушеного прогулу, в якому позивач перебував з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року включно в результаті незаконного звільнення з військової служби в 2009 році;

- визнати протиправними бездіяльність та скасувати рішення Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року та від 31.10.2016 року про відмову позивачу в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 року по 20.05.2015 року включно;

- зобов`язати Міністра оборони України порядком, визначеним діючим законодавством України прийняти рішення:

- на виконання п. 15 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року по адміністративній справі №2а-6803/09/1570 про виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в період з 30.10.2002 року по 08.10.2009 року включно та оформити це рішення належним службовим документом;

- про виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року включно та оформити належним службовим документом.

- зобов`язати військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_1 :

- зробити перерахунок нарахування грошової компенсації вартості за неотримане позивачу речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, яке діяло в ЗС України в серпні 2016 року;

- нарахувати та виплатити позивачу різницю коштів, отриману за результатами перерахунку грошової компенсації, попередньо перевіривши їх індексацію;

- виплатити позивачу в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошової компенсації за речове майно розрахованої за цінами 2016 року.

- Зобов`язати військові частини НОМЕР_3 та НОМЕР_2 :

- нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 25.07.2014 року по 19.05.2015 року включно;

- виплатити позивачу в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, який буде утриманий з даної грошової компенсації за речове майно;

- стягнути з Міністра оборони України на користь позивача на відшкодування заподіяної йому протиправною бездіяльністю Міністра оборони України та протиправною бездіяльністю Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року моральної шкоди в розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015 року його поновлено на військовій службі з 08.10.2009 року та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, однак рішення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке підлягало видачі за весь час вимушеного прогулу, в якому він перебував з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року включно в результаті незаконного звільнення з військової служби в 2009 році не прийнято.

25.07.2014 року Одеським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову в адміністративній справі № 2а-6803/09/1570, якою з урахуванням вимог ч.2 ст.8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено 13 років безперервної військової служби позивачем в період з 30.10.2002 року по 20.05.2015 року, зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому грошові кошти як компенсацію за речове майно з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року.

13.05.2016 року Міністром оборони України видано наказ № 428 (по особовому складу) про звільнення позивача у відставку, однак відповідачами не вжито всіх заходів, спрямованих на його реалізацію, в частині повного забезпечення позивача матеріальним забезпеченням на день виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Також, наказом Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року № 230, позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-морських сил Збройних сил України, знято зі всіх видів забезпечення, однак перерахунок різниці грошової компенсації за неотримане ним речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року не здійснений, оскільки в серпні 2016 року отримано компенсацію за закупівельними цінами на предмети речового майна станом на 2015 рік, чим порушено пункт 5 Постанови КМ України № 178 від 16.03.2016 року.

Крім того, позивачу не виплачена компенсація вартості неотриманого речового майна, за період з 26.07.2014 року по 20.05.2015 року включно.

Позивач зазначає, що наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року є нереалізованим до того часу, поки позивачу не виплачено всі належні йому виплати згідно законодавства.

Позивач вважає період з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року вимушеним прогулом, тому з метою реалізації своїх прав, він подавав командувачу Військово-морських сил Збройних сил України рапорти та заяви, в яких зазначав, що він не дає згоди на виключення його зі списків особового складу командування ВМС ЗС України до проведення з ним необхідних розрахунків, в тому числі компенсації вартості за неотримане речове майно за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 року, грошової компенсації вартості за неотримане позивачем речове майно за рішенням суду за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року.

Також позивач вказав, що з цих питань він неодноразово звертався до Міністра оборони України, Командування Військово-морських сил Збройних сил України, однак отримав відмови у виплаті, які вважає протиправними.

Представник Міністра оборони України, Міністерства оборони України заперечували проти задоволення позову зазначав, що на виконання виконавчого листа № 2а-6803/09/1570, виданого Одеським окружним адміністративним судом 27.11.2014 року, Міністерство оборони України повинно було нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року, на підставі чого військовою частиною НОМЕР_1 було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за неотримане речове майно за вказаний період дружині позивача.

Всі розрахунки з позивачем проведені з урахуванням вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 року, повинна здійснювати військова частина, в якій позивач проходить службу та перебуває на матеріальному забезпеченні.

Наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 є підставою для командира військової частини НОМЕР_3 для проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у відставку.

Таким чином, Міністром оборони України не допущено ніякої бездіяльності як при поновленні позивача на підставі судового рішення та виданні наказу № 150 від 05.03.2015 року, так і при звільненні позивача та виданні наказу № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року, а доводи позивача не відповідають положенням чинного законодавства України, які регулюють порядок поновлення на службі, звільнення та проведення розрахунків зі звільненими з військової служби особами. Також зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Представник Командування Військово-морських сил Збройних сил України (військової частини НОМЕР_3 ), представники військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 також заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що наказ Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року № 230 прийнятий на виконання наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року на підставі документів на звільнення, направлених Командуванню Військово-Морських Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_3 ), з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для додаткових виплат.

Також пояснили, що Командування ВМС Збройних сил України не займається речовим забезпеченням військовослужбовців, оскільки в різні періоди знаходилось та знаходиться на матеріальному забезпеченні при військовій частині НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Стосовно компенсації речового майна за період з 25.07.2014 року по 20.05.2015 року зазначено, що за новим місцем служби військовослужбовець забезпечується речовим майном на підставі речового атестата з дня включення його до списку особового складу військової частини.

Всі розрахунки в цих військових частинах проведені із позивачем згідно з періодами його перебування на речовому забезпеченні, тому вимоги про зобов`язання здійснити додаткові виплати є безпідставними.

Також відповідачі вважають необґрунтованими позовні вимоги щодо виплати грошової компенсації податків з доходу фізичної особи, яка буде утримана з грошової компенсації, оскільки роботодавець, який виступатиме податковим агентом, зобов`язаний утримувати податки при нарахуванні доходів, в зв`язку з чим виплата грошової компенсації за речове майно за час вимушеного прогулу підлягатиме оподаткуванню на загальних засадах.

Крім того, відповідачі вважають безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України, в/ч НОМЕР_3 , в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України - задоволено частково.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, які діяли в ЗС України в серпні 2016 року.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням військова частина НОМЕР_1 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок різницю грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, які діяли в Збройних силах України у серпні 2016 року та ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги залишити без задоволення.

Військова частина НОМЕР_2 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити здійснити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна, за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно та ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги залишити без задоволення.

ОСОБА_1 не погодившись з ухваленим рішенням звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року у справі № 2а-6803/09/1570, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України № 666 (по особовому складу) від 17 серпня 2009 року про звільнення капітана 1 рангу ОСОБА_1 заступника командира району-начальника відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з військової служби у запас за віком (п. "в" ч. 7 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"); поновлено капітана 1 рангу ОСОБА_1 з 08 жовтня 2009 року на військовій службі на посаді, зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому грошові кошти як компенсацію за речове майно з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року.

Наказом Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015 року, який прийнято на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року, скасовано, зокрема, наказ Міністра оборони України від 17.08.2009р. № 666 про звільнення з військової служби у запас за п. "в" (за віком) ч.7 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" капітана 1 рангу ОСОБА_1 , поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009 року та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (а.с.11).

Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 88 (по стройовій частині) від 14.05.2015 року позивача з 14.05.2015 року зараховано до списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та поставлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 та фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 (а.с.12).

Згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 року позивач вважався таким, що 20.05.2015 року прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків (а.с.14).

Наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року відповідно до ч. 7 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог ч.8 цієї ж статті капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за п. "б" (за станом здоров`я) (п. 3 наказу) (а.с.15).

Наказом Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року №230, позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-морських сил Збройних сил України та знято з усіх видів забезпечення.

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю Міністра оборони України щодо прийняття обов`язкового рішення про виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період вимушеного прогулу з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року, бездіяльністю Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України та відмовами в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 року по 20.05.2015 року, викладеними в рішеннях від 22.10.2016 року та від 31.10.2016 року, звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до вимог абз.3 ч.2 ст.8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Пунктом 232 Положення встановлено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.

Згідно з п.1.1. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 р. № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за N 438/16454, Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153.

У п.12.5 Інструкції зазначено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.

Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008р. (далі - Інструкція № 260), розрахунки з позивачем здійснюються військовою частиною, в якій позивач проходить службу та перебуває на фінансовому забезпеченні.

Таким чином, Наказ Міністра оборони України є підставою для видання відповідного наказу командиром військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, нарахування та проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у зв`язку з поновленням на військовій службі.

Отже, Міністр оборони України, при виданні наказу № 150 від 05.03.2015 року діяв відповідно Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України та іншими нормативно-правовими актами, тому відсутні правові підстави для визнання його бездіяльності щодо неприйняття рішення про виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період вимушеного прогулу протиправною, так само відсутні підстави для зобов`язання таке рішення оформити належним службовим документом.

Щодо відмови у задоволенні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішень Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року та від 31.10.2016 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно, колегя суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до довідок, які містяться в матеріалах справи, позивач перебував на всіх видах забезпечення та фінансового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 з 18.05.2015 по 29.10.2015 року (т. 2 а.с. 7) та у військовій частині НОМЕР_2 з 29.10.2015 року по 14.11.2016 року (т. 1 а.с. 249), останні повинні були нарахувати та виплатити позивачу компенсацію вартості за речове майно, визначене чинним законодавством, при звільненні з військової служби, тому, дійсно у Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України були відсутні підстави для здійснення таких виплат.

Відповідно до положень частин 9 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до вимог абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до п.12.5 Інструкції, у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби, період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.

Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року по справі № 2-а-6803/09/1570 позивача було поновлено на військовій службі з 08.10.2009 року, тобто з 08.10.2009 року позивач перебував у вимушеному прогулі, який закінчився 20.05.2015 року, що підтверджується наказом Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015 року, наказами по стройовій частині частині командування ВМС ЗС України № 88 від 14.05.2015 року та № 93 від 21.05.2015 року; послужним списком з особової справи позивача; наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 14.11.2016 року; наказом ВМС ЗС України № 230 (по особовому складу) від 14.11.2016 року.

У зв`язку з чим, розрахунок із позивачем по матеріальному забезпеченню на день виключення зі списків особового складу командування ВМС ЗС України мали провести з урахуванням всього періоду вимушеного прогулу позивача.

Проте станом на 14.11.2016 року (день виключення позивача зі списків особового складу командування ВМС ЗС України) позивачу протиправно не було виплачено матеріальне забезпечення за 10 місяців безперервної військової служби з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач не надавав згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини та неодноразово звертався з відповідними заявами та рапортами до Міністерства оборони України та командувача ВМС ЗС України з питань виплати коштів за неотримане ним речове майно.

Як зазначено у п.242 Положення, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил України компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою КМ України № 178 від 16.03.2016 року, яка діяла на момент виплати, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 3 п.12.8 Інструкції встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Так, в серпні 2016 року від військової частини НОМЕР_1 , позивач отримав компенсацію за неотримане речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно, що не заперечується сторонами, однак нарахування цієї компенсації проведено на підставі довідки №5 від 08.06.2015 року, яка складена відповідачем за цінами на предмети речового майна станом на 01.01.2015 року, що також не заперечується сторонами.

Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_1 порушено право позивача на отримання цієї компенсації виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведено виплату.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, які діяли в ЗС України в серпні 2016 року та зобов`язання в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно підлягають задоволенню, що вірно було встановлено судом першо інстанції.

Щодо позовних вимог щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з компенсації за неотримане речове майно колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44(з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 06 січня 2005 року № 17), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, МНС, податкової міліції.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Вказані положення кореспондуються з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, де зазначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, така компенсація здійснюється у розмірі фактично сплаченого податку на доходи фізичних осіб, що утримується з доходів такої категорії громадян, та в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених основними розпорядниками коштів у Державному бюджеті України.

Підпунктами 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

При цьому пп.168.1.1 п.168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно вищенаведених приписів чинного законодавства, роботодавець є податковим агентом при нарахуванні усіх видів виплат за час вимушеного прогулу, тому має обов`язки щодо утримання податків при нарахуванні доходів, тобто зазначені відносини врегульовані законодавством.

Отже, оскільки з позивачем не проведено повного розрахунку за матеріальним забезпеченням, позовні вимоги в цій частині є передчасними, заявленими на майбутнє, необґрунтованими, в зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошових коштів на відшкодування завданої йому протиправною бездіяльністю Міністра оборони України та протиправним рішенням Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року моральної шкоди у розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дає підстави зробити висновок, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Втім позивач не довів суду ані факту спричинення моральної шкоди, ані вини та протиправності дій відповідачів, ані причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненням моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання позивачам фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо).

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги те, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, як похідної вимоги.

Згідно статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційних скаргах про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідачі, які є суб`єктами владних повноважень, свою позицію суду не доказали та не обґрунтували її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 11.08.2017 року.

Головуючий: О.В.Джабурія
Суддя: Н.В.Вербицька
Суддя: А.В.Крусян