Справа № 759/13331/16-а
Суддя: Ул`яновська О. В.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

пр. № 2-а/759/38/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: позивача (адвоката) Олійника І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовними вимогами Олійника Ігоря Володимировича до державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2016 заявник звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, після уточнення позовних вимог, просить суд визнати незаконним дії (бездіяльність) державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича, скасувати постанову про повернення виконавчого документа позивачу, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухою Олегом Ярославовичем від 30.06.2016 за ВП №44489664, також зобов'язати відповідача в порядку ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» накласти арешт на кошти в банках чи інших фіннсових установах та на майно боржника, оголосивши заборону на його відчуження. Стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп., посилаючись на ті підстави, що державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», так як наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що відповідно до ЗУ «Про адвокатуру» має право як адвокат представляти свої особисті інтереси, сплачуючи податки за свою діяльність.

Державним виконавцем явку свого представника у судові засідання не забезпечив, заяви про слухання справи без його участі не надіслано, повідомлявся належним чином.

З'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи зі змісту ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

У ході судового розгляду встановлено, що 23.12.2010 Святошинським районним судом м. Києва ухвалено рішення по адміністративній справі №2а-1177/2010 про зобов'язання провести перерахунок та виплатити щорічну разову грошову допомогу до 05.05.2010, згідно ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту».

14.05.2014 було видано виконавчий лист (а.с. 5).

22.08.2014 Головним державним виконавцем винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження за №44489664.

15.09.2014 головним державним виконавцем направлено до Святошинського районного суду м. Києва про зміну способу та порядку виконання рішення суду шляхом стягнення коштів.

24.11.2014 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні подання головного державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

30.06.2016 повернуто виконавчий документ стягувачеві з посиланням на норми п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 4).

Відповідно до положеньст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на території України.

Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження».

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок №440, який визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим же Законом.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 47 визначено, що коли наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Однак, судом встановлено, що державним виконавцем, в порушення вимог ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», акт про наявність обставин, вказаних у п. 9 ч. 1 ст. 47 цього ж Закону складений не був, відповідних доказів його складання до суду не надано.

Також, при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві державним виконавцем не враховано вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

У відповідності до п. 7 зазначеного Порядку у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Положеннями п. 47 Порядку передбачено безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, яке здійснюється Казначейством на підставі поданих: органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у відповідача під час виконання зазначеного виконавчого листа не було законних підстав для повернення виконавчого листа стягувачу, саме з підстав передбачених п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону і відповідач протиправно виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки не дотримався приписів законодавства щодо своєчасності та повноти проведення виконавчих дій.

Крім того, згідно з ч. 1ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що виконання постанови суду по справі фактично було можливим та підстави для повернення державним виконавцем виконавчого документу, передбачені п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», були відсутні, а тому оскаржувана постанова державного виконавця підлягає скасування.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача в порядку ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» накласти арешт на кошти в банках чи інших фіннсових установах та на майно боржника, оголосивши заборону на його відчуження, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 55 цього Закону передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження;

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

У позовній заяві позивач не зазначає яким чином накласти арешт, на яке майно та грошові кошти накласти арешт, де знаходиться майно, також грошові кошти відповідача, кому доручити виконання ухвали про накладення арешту, не надає доказів про належність майна та грошових коштів відповідачу на даний час, не зазначає вартість цього майна, що позбавляє суд дійти висновку про наявність достатньо обгрунтованого припущення, що невжиття заходів може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не підлягає задоволенню, оскільки виконавча служба проводить виконавче провадження відповідно до вимог Закону України«Про виконавче провадження».

Стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи з положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 94 КАС України компенсація витрат на правову допомогу - це надана нормами Кодексу перевага фізичним та юридичним особам позивачам у справі, оскільки суб'єкт владних повноважень може компенсувати лише витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

У ч. 2 ст. 16 КАС України зазначається, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 90 КАС України - витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20.12.2011 передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

ВССУ у справі №6-32389ск15 та ВССУ від 14.09.2016 у справі 537/3062/15-ц) зазначив, що склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом.

Якщо у матеріалах справи є такі документи, то відсутні правові підстави для незадоволення вимоги про стягнення зі іншої сторони, яка програла спір, витрат на правову допомогу, навіть якщо особа, яка надає таку допомогу не є адвокатом. Для цього не потрібно у справу посвідчення адвоката та ордер.

На підтвердження судових витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн 00 коп. позивачем надано суду договір про надання правової допомоги від 27.09.2015 (а.с. 12), додаток до зазначеного договору №2 від 11.07.2016, розрахунок витрат до додатку №2 (а.с. 13), витяг з Книги обліку доходів затвердженої і прошнурованою Дарницькою ДПІ та товарний чек 1 від 11.07.2016 також, додаток до зазначеного договору №4 від 30.01.2017 (а.с. 34), розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 35), витяг з Книги обліку доходів затвердженої і прошнурованою Дарницькою ДПІ та товарний чек 1 від 30.01.2017 (а.с. 36), згідно яких вбачається, що адвокатом надана правова допомога у вигляді складання адміністративного позову.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що вказані витрати не підлягають стягненню, оскільки вони не є участю особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому, позивачем не доведено обставин надання йому адвокатом правової допомоги саме за даною справою та обставин здійснення ним оплати послуг по наданню правової допомоги в зазначеному розмірі саме в якості оплати послуг адвоката, тобто у договорі про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом не було заначено, що допомога надається саме у справі 2а/759/38/17, ун. 759/13331/16а, відсутні акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Наданий витяг з Книги обліку доходів затвердженої і прошнурованою Дарницькою ДПІ як оплата гонорару у розмірі 1500 грн 00 коп. (а.с. 35) позивача не приймається до уваги, оскільки операці здійснена за додатком №24 від 30.01.2017 до укладеного договору від 27.09.2015 про надання правової допомоги який відсутній у матеріалах справи та не надавався для огляду у судовому засіданні.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однак, документу, оформленого у встановленому законом порядку і який би засвідчив оплату позивачем саме гонорару, суду не надано.

Таким чином, в стягненні на користь позивача витрат на правову допомогу слід відмовити.

Позивача, який не є субєктом владних повноважень та який фактично судових витрат не поніс, оскільки відповідно до ст. 5 ч. 1 п. 8 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від оплати судового збору, то судовий збір слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 208-210, 212-215, 292, 292, 383-387 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014; ВССУ у справі №6-32389ск15 та ВССУ від 14. 09.2016р. у справі 537/3062/15-ц),-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Олійника Ігоря Володимировича до державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича на бездіяльність державного виконавця задовольнити частково.

Визнати незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича.

Скасувати постанову про поверненя виконавчого документа Олійнику Ігорю Володимировичу винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухою Олегом Ярославовичем від 30.06.2016 за ВП №44489664.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва в десятиденний строк з дня її проголошення або в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ: