Справа № 826/10116/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

11 серпня 2017 року 09:30 справа №826/10116/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"
до1. Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 2. Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції
третя особаОСОБА_1
проскасування постанов
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Кей-Колект") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі по тексту - відповідач 1) та Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі по тексту - відповідач 2), за участю третьої особи ОСОБА_1 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_1.), в якому просить: скасувати постанову, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: постанову, про арешт майна боржника №33416402 від 04 грудня 2012 року, обтяжувач: Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, та постанову, про арешт майна боржника АА№627230 від 28 вересня 2009 року, обтяжувач: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/10116/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 03 жовтня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особа своїх представників до суду не направили; на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04 грудня 2012 року серії та номер 33416402 державний виконавець другого Приморського ВДВС ОМУЮ Скорохватов Г.О. наклав арешт на нерухоме майно ОСОБА_1, в тому числі на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 28 вересня 2009 року серії та номер АА627230 державний виконавець другого Малинського ВДВС ОМУЮ Воронецька О.В. наклала арешт на нерухоме майно ОСОБА_1, в тому числі на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що накладення державними виконавцями арештів на вищезазначену квартиру порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідачами та третьою особою письмових заперечень проти адміністративного позову до суду не надано.

Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами ТОВ "Кей-Колект", виходячи з наступних мотивів.

Матеріали справи підтверджують, що 22 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (далі по тексту - банк) та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким банк зобов'язався надати ОСОБА_1, а ОСОБА_1 зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 18 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 90 900,00 грн.

22 жовтня 2007 року у забезпечення договору про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2007 року №0 між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №6969.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору від 22 жовтня 2007 року ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру під номером 20, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Державна реєстрація обтяження на вищезазначену квартиру на підставі договору іпотеки від 22 жовтня 2007 року здійснено 22 жовтня 2007 року, реєстраційний номер обтяження: 5880417, обтяження іпотекою вищезазначеної квартири зареєстровано у державному реєстрі іпотек 22 жовтня 2007 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19 травня 2016 року №59423857.

13 лютого 2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та позивачем укладено договір факторингу №2, відповідно до якого, банк передав у власність позивача права вимоги в обсягах визначених у додатку 1 до договору факторингу.

Відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, банк передав позивачу права вимоги за кредитним договором від 22 жовтня 2007 року №0.

13 лютого 2012 року між банком та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого, банк передав, а позивач прийняв права вимоги за договором іпотеки, зазначеного у додатку 1 до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 22 жовтня 2007 року.

Відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року банк передав позивачу права вимоги за іпотечним договором від 22 жовтня 2007 року, іпотекодавець ОСОБА_1

19 травня 2016 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на майно ОСОБА_1, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22 жовтня 2007 року накладено арешт.

Арешт накладено на підставі постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04 грудня 2012 року серії та номер 33416402, прийнятої державним виконавцем другого Приморського ВДВС ОМУЮ Скорохватовим Г.О. та від 28 вересня 2009 року серії та номер АА627230, прийнятої державним виконавцем другого Малинського ВДВС ОМУЮ Воронецькою О.В.

Запис про арешти внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 04 грудня 2012 року, реєстраційний номер обтяження: 13331346 та 02 жовтня 2009 року, реєстраційний номер обтяження: 9113234.

Позивач вважає, що накладення державними виконавцями арешту на вищезазначену квартиру порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Отже, спірними питаннями є правомірність дій відповідачів щодо накладання арешту на квартиру - майно ОСОБА_1, та правомірність постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04 грудня 2012 року та від 28 вересня 2009 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакціях від 27 листопада 2009 року та 16 лютого 2010 року, які діяли на момент прийняття оскаржуваних постанов).

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини першої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною другою статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Згідно статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Як вбачається з матеріалів справи на адресу банку та ТОВ "Кей-Колект" повідомлень про звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, від відповідачів не надходили. Тобто, відповідачами порушено вимоги статті 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Частиною п'ятою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні по суті норми щодо звернення стягнення на заставлене майно містяться в Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на момент вирішення спору.

Із системного аналізу вищезазначених норм Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що знаходження майна боржника у заставі не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Тобто, з метою з'ясування правомірності накладення арешту на майно ОСОБА_1, яке є предметом іпотечного договору від 22 жовтня 2007 року, необхідно встановити - чи виникло у позивача право звернення стягнення на вказане майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

Відповідно до договору факторингу від 13 лютого 2012 року №2 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року серії ВРП №268995, укладених між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект", Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2007 року №0 та іпотечним договором від 22 жовтня 2007 року реєстровий номер 6969.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19 травня 2016 року №59423857 вбачається, що державна реєстрація прав та їх обтяжень за ТОВ "Кей-Колект" на підставі вищезазначеного іпотечного договору від 22 жовтня 2007 року проведена 01 лютого 2016 року, тобто після прийняття оскаржуваних постанов відповідачів від 04 грудня 2012 року та від 28 вересня 2009 року.

Позивач також не довів суду, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надав доказів, які б підтверджували існування заборгованості третьої особи за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2007 року №0 станом на момент звернення до суду та її розмір.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно іпотечного договору від 22 жовтня 2007 року та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, на думку суду, арешт майна - квартири ОСОБА_1, накладений постановами від 04 грудня 2012 року та від 28 вересня 2009 року, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог за договором про надання споживчого кредиту від 22 жовтня 2007 року №0, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вирішення спору) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованої квартири.

Частина п'ята статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованої квартири, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, в тому числі і квартири ОСОБА_1, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідачів щодо накладення арешту на квартиру третьої особи відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження", тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи підтверджують, що позивач дізнався про накладення арешту оскаржуваними постановами відповідачів 04 грудня 2012 року та від 28 вересня 2012 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19 травня 2016 року №59423857.

Докази, які б спростовували вищезазначене твердження позивача, відповідачами до суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Проте, позивач не є учасником виконавчого провадження, в рамках яких прийнято оскаржувані постанови, та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій, тому до позовної заяви позивача строки передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню не підлягають, а мають застосовуватися загальні строки, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних постанов у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко