Справа № 804/3921/17
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2017 р.Справа №804/3921/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю представників: позивача відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головне управління казначейської служби України в Дніпропетровській області про стягнення коштів, -
В обґрунтування позову зазначено, що судовим рішенням було скасовано постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, однак, заяви позивача про повернення стягнутих с позивача сум, направлених на оплату такого виконавчого збору не були задоволені, у зв'язку із чим заявлений цей позов, та визначено вказаний спосіб захисту порушеного права, оскільки закон позбавляє позивача можливості отримати кошти в інший спосіб.
Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши, що законодавством не врегульовано (не унормовано) порядок та способи повернення або сплати на користь боржника виконавчого збору у разі скасування відповідної постанови у судовому порядку, у зв'язку із чим відсутні й підстави для задоволення позову.
В судовому засіданні відповідач зауважив, що відповідно до випадків, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідача відсутні підстави здійснити повернення виконавчого збору, отже й фактично неможливо здійснити дії по поверненню виконавчого збору.
Представник відповідача подав заяву про закриття провадження у справі на підставі частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем заявлено вимогу про відшкодування шкоди, яка має розглядатись в порядку господарського судочинства. В задоволенні вказаної заяву ухвалою суду від 03.08.2017 року відмовлено.
В судовому засіданні представники сторін підтримали обрані правові позиції.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
З мета ріалів справи вбачається, що Дніпропетровським окружним адміністративним судом 18 квітня 2012 року був виданий виконавчий лист №2а-7546/08 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дніпродзержинська теплоелектроцентраль» на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування інвалідів 221682 грн. адміністративного-господарських санкцій.
На підставі вказаного виконавчого листа 8 січня 2013 року відкрито виконавче провадження №35911221.
На підставі розпорядження №35911221/В-9/378, затвердженого 15 грудня 2014 року, грошові кошти у сумі, що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум 12 грудня 2014 року при примусовому виконання виконавчого провадження №35911221/В-9/378 про стягнення з ПАТ «Дніпродзержинська теплоелектроцентраль» на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 221682 грн. адміністративно-господарських санкцій:
- платіжним дорученням від 17 грудня 2014 року №1134 в розмірі 221682 грн. із призначенням платежу «згідно в/л №2а-7546/08 від 18.04.2012 року на користь ДОВ ФСЗ інвалідів. Боржник ПАТ Дн-дзержинська ТЕЦ (35911221)» перераховано на рахунок отримувача в ГУДКСУ у Дніпропетровській області;
15 січня 2015 року постановою про закінчення виконавчого провадження №35911221 встановлено, що вимоги виконавчого документа виконано у повному обсязі зі стягненням виконавчого збору, у зв'язку із чим виконавче провадження закінчено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2016 року по справі №804/1884/15 апеляційну скаргу ПАТ «Дніпродзержинська теплоелектроцентраль» було задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпродзержинська теплоелектроцентраль» до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування постанови скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5 по винесенню постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 15 січня 2013 року з примусового виконання виконавчого листа №2а-7546/08, виданого 18 квітня 2012 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом;
- скасовано постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 15 січня 2013 року з примусового виконання виконавчого листа №2а-7546/08, виданого 18 квітня 2012 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_5
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 8 квітня 2016 року по справі К/800/8004/16 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Дніпродзержинська теплоелектроцентраль» до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та скасування постанови.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.
Відповідно до частини 5 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон №606), у редакції на час стягнення сум виконавчого збору та на час скасування постанови державного виконавця, було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.
5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII відповідно до частини 7 статті 27 якого, у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
В заявленому спорі відсутній такий інструмент як поворот виконання судового рішення, відсутні й підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, також відсутні й підстави вважати, що вказані кошти помилково або понадмірно сплачені позивачем.
Отже, суд доходить висновку, що законодавством України не передбачено порядку та способу повернення боржнику сплаченого виконавчого збору у разі скасування у судовому порядку постанови про стягнення вказаного збору.
Поряд із цим, оскільки позивач правомірно розраховував на виконання позитивного обовязку держави повернення коштів, відповідач мав вжити заходів до повернення стягнутим сум виконавчого збору, про не вчинив жодної дії, направленої на поновлення порушеного права боржника у виконавчому проваджені.
Так, відповідно до статті 1 Протоколу 1 кожна юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.
Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976).
Судом не була встановлена розумна соразмірність між використаними засобами та тією метою, на яку була направлена міра, що обмежила позивача у реалізації права власності на своє майно, примусила змінити напрямок її використання задля забезпечення сталої господарської діяльності.
Належить зазначити також порушення суб'єктом владних повноважень принципу захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невідємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як відзначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприяття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як неодноразово відзначав Європейський суд принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу повязана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності (Сase 8/81 Ursula Becker v. Finanzamt Munster-Innenstadt [1982] ECR 053, § 24; Case 148/78 Criminal Proceedings against Tullio Ratti [1979] ECR 1629, § 22; Case 168/95 Criminal Proceedings against Luciano Arcaro [1996] ECR 1-4705, § 42 тощо).
Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стан дартів» від 10.05.2006 року №361/2006 адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
За своїм статусом у суспільстві учас ники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених за коном заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи, в тому числі збирати докази з власної ініціативи, ви ходити за межі вимог сторін тією мірою, наскільки це необхідно для повного захисту прав особи.
З огляду на викладене, суд виходить за межі позовних вимог, оскільки вважає це необхідним для повного захисту прав позивача, та визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо неповернення стягнутих сум виконавчого збору, яка й призвела до порушення прав позивача у справі.
Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2.4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
В рішеннях Європейського Суду з прав людини - справа «Красношапка проти України» від 30 листопада 2006 року, «Єфименко проти України» від 18 липня 2006 року, які згідно до положень статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є обов'язковими для виконання Україною, суд неодноразово наголошував, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує ефективний засіб юридичного захисту.
Вирішуючи клопотання позивача щодо покладення виконання судового рішення на Головне управління казначейської служби України в Дніпропетровській області, суд не знайшов підстав для його задоволення, оскільки, у разі набрання законної сили рішення у цій справі та отримання виконавчого листа, позивач має право вижити заходів до його виконання у встановленому законодавством порядку, що не потребує вирішення такого питання постановою або ухвалою суду у розглянутому випадку.
У зв'язку із задоволенням позову, суд присуджує на користь позивача понесені судові витрати.
Куруючись стаття ми 2, 3, 11, 17, 160-165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головне управління казначейської служби України в Дніпропетровській області задовольнити повністю.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 8 серпня 2017 року.

Суддя ОСОБА_1