Справа № 826/9598/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

09 серпня 2017 року 13:00 справа №826/9598/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Комплектсервіс-2017"
доДержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві
прозобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплектсервіс-2017" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Комплектсервіс-2017") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі), в якому просить зобов'язати відповідача припинити протиправні систематичні та умисні дії по не реєстрації податкових електронних документів та прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість з додатками за квітень 2016 року протягом операційного дня їх подання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/9598/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

28 липня 2016 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій, окрім вимог про зобов'язання вчинити дії, додатково просив скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Солом'янському районі № від 24 червня 2016 року та № від 29 квітня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 51 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

З практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не дають йому можливості задовольнити своїх інтересів. Розмір позовних вимог - це кількісна характеристика позовних вимог (наприклад, виражена у грошовій сумі). Уточнення позовних вимог в кожному конкретному випадку слід розглядати як зміну підстав або предмета позову чи як збільшення або зменшення обсягу позовних вимог.

Так, надане позивачем уточнення позовних вимог по своїй суті є збільшенням розміру позовних (майнових) вимог, оскільки оскаржуються податкові повідомлення-рішення, які породжують підстави для змін майнового стану позивача.

Відповідно до частини першої статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

Разом з тим, подаючи заяву про збільшення позовних вимог, позивач не додав доказів сплати судового збору, що не відповідає вимогам до позовної заяви, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України.

При цьому суд звертає увагу, що клопотання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, про зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати позивачем не подавалось.

Таким чином, суд розглядає дану справу в межах первісних позовних вимог, а саме щодо зобов'язання відповідача припинити протиправні систематичні та умисні дії по не реєстрації податкових електронних документів та прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість з додатками за квітень 2016 року протягом операційного дня їх подання.

В судовому засіданні 13 жовтня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за відсутності заперечень представників сторін, на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Матеріали справи підтверджують, що 11 березня 2015 року між ТОВ "Комплектсервіс-2017" та ДПІ у Солом'янському районі укладено договір про визнання електронних документів №110320151, предметом якого є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу державної посадкової служби засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу.

Згідно з квитанцією №2 вказаний договір прийнято органом ДФС з реєстраційним номером документу - .

ТОВ "Комплектсервіс-2017" надіслало 20 травня 2016 року засобами електронного зв'язку до ДПІ у Солом'янському районі податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2016 року разом із додатком 5 "Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)".

Згідно з квитанцією №1 вказана податкова звітність доставлена до центрального рівня Державної податкової служби України 20 травня 2016 року, однак не прийнята, у зв'язку із помилкою: "порушено вимоги Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 10 квітня 2008 року №233, а саме можливо, розірвано договір про визнання електронної звітності".

23 травня 2016 року ТОВ "Комплектсервіс-2017" засобами електронного зв'язку до ДПІ у Солом'янському районі надіслано на підпис новий договір про визнання електронних документів, однак згідно з отриманою квитанцією №1 документ доставлено до Державної фіскальної служби України 23 травня 2016 року, але не прийнято, у зв'язку із помилкою: "діє договір про визнання електронних документів від 11 березня 2015 року №110320151".

Позивач зазначає, що у ДПІ у Солом'янському районі не було правових підстав для неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року, яка надіслана засобами електронного зв'язку, оскільки про припинення договору про визнання електронних документів його ніхто не повідомляв, а отже договір є чинним, податкова декларація містить всі необхідні реквізити, передбачені Податковим кодексом України.

Відповідач проти адміністративного позову заперечував з підстав відповідності своїх дій вимогам чинного законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису визначає Інструкція з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 10 квітня 2008 року №233 (далі по тексту - Інструкція).

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції передбачено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Розділом VІ додатку І Інструкції встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами.

З моменту укладання цього Договору всі попередні домовленості та укладені правочини між Платником податків та органом ДПС з питань електронного обміну інформацією втрачають чинність.

Договір діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Якщо Платник податків подає до органу ДПС нові посилені сертифікати ЕЦП, цей Договір вважається пролонгованим до закінчення терміну чинності нових посилених сертифікатів ключів.

Орган ДПС має право розірвати Договір в односторонньому порядку у випадку ненадання Платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни Платником місця реєстрації.

У разі припинення дії Договору надісланий Платником податків податковий документ в електронному вигляді не приймається.

Згідно частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною першою статті 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що одностороннє розірвання договору означає односторонню волю сторони угоди, яка має право на вчинення таких дій, що у свою чергу передбачає доведеність з боку управленої сторони наявності обставин, з якими умови договору пов'язують можливість реалізації права однієї із сторін на одностороннє розірвання договору.

В межах спірних правовідносин, законодавством встановлено виключні випадки, які дають право органу ДФС розірвати договір в односторонньому порядку, а саме: у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місця реєстрації.

У зв'язку із наведеним суд зазначає, що згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В силу положень частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що станом на 20 травня 2016 року існували будь-які обставини, які б давали можливість для одностороннього розірвання договору про визнання електронних документів від 11 березня 2015 року №110320151, укладеного із ТОВ "Комплектсервіс-2017", а саме: доказів ненадання позивачем нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або доказів зміни місця реєстрації, іншого істотного порушення позивачем умов договору тощо.

Посилання відповідача в ході розгляду справи на обставини призупинення договору про визнання електронних документів суд до уваги не приймає, оскільки наведене не підтверджується документально, а також не є підставою для одностороннього розірвання договору про визнання електронних документів. Більш того, чинність договору про визнання електронних документів від 11 березня 2015 року №110320151 підтверджена квитанцією №1 від 23 травня 2016 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 20 травня 2016 року, тобто на момент подачі позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року, договір про визнання електронних документів від 11 березня 2015 року №110320151 був чинним, у зв'язку з чим були відсутні підстави для неприйняття вказаної податкової звітності з підстав розірвання договору про визнання електронних документів.

Водночас, що стосується заявлених позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість з додатками за квітень 2016 року протягом операційного дня їх подання, суд керується наступним.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Як визначено у пункті 49.15 статті 49 Податкового кодексу України, податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Таким чином, наведені норми Податкового кодексу України вказують, що платник податків може обрати на свій розсуд спосіб подання податкової декларації до контролюючого органу, у свою чергу прийняття податкової декларації є обов'язком останнього; відмова у прийнятті податкової декларації може мати місце у разі її заповнення з податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІ Інструкції податкові документи в електронному вигляді з обов'язковими реквізитами (у тому числі з електронним цифровим підписом платника податків (його посадових осіб)), подані відповідно до цієї Інструкції, згідно із законодавством є оригіналами, мають юридичну силу, повинні зберігатися та можуть використовуватися під час судового або досудового вирішення спорів.

Пунктом 5 розділу ІІ Інструкції визначено, що у разі подання податкового документа в електронному вигляді платник податків має право не подавати податкові документи на паперових носіях.

Відповідно до пунктів 7.3 - 7.5 розділу ІІІ Інструкції: після одержання від платника податків податкового документа в електронному вигляді органи ДПС проводять його розшифрування, перевірку ЕЦП, перевірку відповідності електронного документа затвердженому формату (стандарту); перша квитанція є підтвердженням платнику податків передачі його податкових документів в електронному вигляді до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку; підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова звітність, та дані про відправника квитанції. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

У даному випадку, як свідчить зміст квитанцій №1, податкова звітність ТОВ "Комплектсервіс-2017" з податку на додану вартість за квітень 2016 року по суті не прийнята на стадії надходження до Центрального порталу приймання податкової звітності лише з однієї причини - у зв'язку із розірванням договору про визнання електронних документів.

З огляду на наведені вище висновки суду, такий договір не втратив своєї юридичної значимості для цілей реалізації позивачем свого права на подання звітності в електронному вигляді.

Однак, як встановлено під час розгляду справи, податкова звітність з податку на додану вартість не була прийнята на рівні Державної податкової служби України, правонаступником якої є Державна фіскальна служба України, та не надсилалась до районного рівня, а, отже, не надходила до ДПІ у Солом'янському районі.

Беручи до уваги те, що позивач не заявляв позовних вимог до Державної фіскальної служби України, враховуючи те, що заміна відповідача або залучення співвідповідача у справі є правом, а не обов'язком суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зобов'язання ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС прийняти спірну податкову звітність.

При цьому суд зауважує, що ДПІ у Солом'янському районі не було перевірено наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів податкової декларації, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України.

Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача припинити протиправні систематичні та умисні дії по не реєстрації податкових електронних документів, оскільки задоволення таких вимог не відповідатиме завданню адміністративного судочинства через їх спрямованість фактично на майбутнє. Крім того, позивач у позові не конкретизує стосовно яких саме податкових електронних документів вчиняються такі дії, не надає доказів систематичності їх вчинення тощо, що свідчить про необґрунтованість таких вимог

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ "Комплектсервіс-2017" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Комплектсервіс-2017" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко