Справа № П-91/10
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючогоГриціва М.І.,
суддів:Берднік І.С., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
за участю:

секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

представників:

Вищої ради правосуддя - Белінської О.В.,

Верховної Ради України (далі - ВРУ) - Осядлої М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (правонаступник - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ), ВРУ про визнання дій протиправними і рішень незаконними,

встановив:

У червні 2010 року ОСОБА_1 у порядку статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до ВРЮ і ВРУ, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила: визнати протиправними дії ВРЮ та незаконним рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за порушення присяги»; визнати незаконним подання ВРЮ від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10 до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги; визнати протиправними дії ВРУ та незаконною Постанову ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI про звільнення ОСОБА_1 з посади судді названого суду (далі - Постанова № 2352-VI).

Вимоги до ВРЮ мотивувала тим, що не вчиняла дій, що порушують присягу судді. Розгляд нею як суддею конкретної цивільної справи не може бути підставою для прийняття оспорюваного подання, оскільки судове рішення у цій справі не переглядалося в апеляційному та касаційному порядках, а ВРЮ не наділена повноваженнями перевіряти правовий зміст судових рішень та оцінювати їх законність.

Вимоги до ВРУ аргументувала тим, що Постанова № 2352-VI прийнята з порушенням процедури розгляду цього питання, з ігноруванням того, що з 3 червня 2010 року вона (ОСОБА_1) перебувала на стаціонарному лікуванні, участі у засіданнях Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя та пленарному засіданні ВРУ не брала. Прийняття Постанови № 2352-VI відбулося з порушенням права на участь у процесі прийняття рішення, передбаченого статтями 20, 22 Закону України від 18 березня 2004 року № 1625-VI «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України» (чинного на час виникнення спірних відносин). Посилалася й на те, що ВРУ не наділена повноваженнями перевіряти правовий зміст судових рішень та оцінювати їх законність.

Вищий адміністративний суд України постановою від 18 серпня 2010 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав незаконною Постанову № 2352-VI в частині звільнення її з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за порушення присяги, відмовив у задоволенні позову до ВРЮ про визнання дій протиправними, визнання незаконними рішення від 26 травня 2010 року

№ 390/0/15-10 і подання від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10.

Рішення про відмову в задоволенні позову обґрунтував тим, що ВРЮ не оцінювала законність ухваленого суддею ОСОБА_1 заочного рішення, а виходила з порушень процедури розгляду судової справи.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від

18 серпня 2010 року і ухвалення нового рішення. Просить визнати незаконними рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 і подання ВРЮ від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України».

Представники ВРУ та ВРЮ заперечували проти задоволення позову та просили направити справу до того самого суду на новий розгляд.

Верховний Суд України заслухав пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевірив наведені заявником обставини в межах його доводів і дійшов висновку про таке.

Суд у рішенні у справі «Куликов та інші проти України» констатував, що ВРЮ у поданні про звільнення заявника з посади судді зазначала, що ОСОБА_1 не дотримувалась положень процесуального законодавства під час розгляду корпоративного спору і ухвалила у цій справі незаконне рішення. На думку ВРЮ, такі порушення свідчать про те, що заявниця зганьбила професію судді, а її дії не були сумлінними та неупередженими. Пояснення ОСОБА_1 були відхилені як безпідставні.

Щодо скарги заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд наголосив на тому, що національні органи, розглядаючи справу заявника, не були незалежними і неупередженими. Суд встановив, що провадження у ВРЮ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки.

Послався Суд і на те, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» та не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_1 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_1), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Якщо виходити з характеру (змісту) дій, здійснених судом першої інстанції під час вирішення позову ОСОБА_1, конкретний прояв яких був встановлений Судом, то у підсумку можна дійти висновку, що оскаржене рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 243 КАС суд задовольняє заяву за наявності підстав, передбачених статтею 237 цього Кодексу. Якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення або направити справу на новий розгляд до суду, який виніс оскаржуване рішення.

Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.

Отже, заява ОСОБА_1 в частині скасування названого рішення підлягає задоволенню.

Що ж до прийняття рішення про задоволення позову, то ці вимоги не можуть бути задоволені, позаяк ні рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України», ні фактичні обставини справи не вказують на необхідність і можливість Верховного Суду України розглядати спір по суті заявлених вимог.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-237, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

постановив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до того самого суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: І.С. Берднік В.І. Гуменюк

А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок

Г.В. Канигіна М.Є. Короткевич

О.В. Кривенда Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук Б.М. Пошва

О.Б. Прокопенко Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко В.Ф. Школяров