Справа № 805/2198/17-а
Суддя: Толстолуцька М.М.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2017 р. Справа №805/2198/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:16:10 год.

Постановлено в нарадчій кімнаті

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Толстолуцької М.М. за участю секретаря судового засідання Хороша С.С., розглянувши адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Апеляційного суду Донецької області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області

Державна судова адміністрація України

про

визнання протиправною бездіяльність та стягнення суддівської винагороди,

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Апеляційного суду Донецької області, в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3 200 (три тисячі двісті) гривень, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Просив суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену суддівську винагороду з січня 2017 року по травень 2017 року включно в сумі 140 225 (сто сорок тисяч двісті двадцять п'ять гривень) 65 копійок. Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць в сумі 63 360 (шістдесят три тисячі шістдесят гривень) 00 копійок допустити до негайного виконання.

Ухвалою від 12 червня 2017 року суд відкрив провадження та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 12 червня 2017 року суд залучив до участі в адміністративній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області.

Ухвалою від 05 липня 2017 року суд за клопотанням відповідача залучив до участі в адміністративній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державну судову адміністрацію України та зупинив провадження у справі до 07 серпня 2017 року.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач та треті особи у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Державна судова адміністрація України через канцелярію суду надали письмові пояснення.

Відповідно до вимог статті 128, частини шостої статті 12 та частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового засідання по справі не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що застосування відповідачем при виплаті на його користь суддівської винагороди норм пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» порушує гарантоване право позивача на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових незалежності. Беручи до уваги збільшення з 01 січня 2017 року відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» розміру мінімальної заробітної плати до суми 3 200,00 грн., вважає, що у період з січня 2017 по травень 2017 року включно йому була недорахована суддівська винагорода на загальну суму 140 225,65 грн., яка підлягає стягненню в судовому порядку з відповідача на його користь.

Відповідач позовні вимоги не визнав та надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову в яких зазначив, що з 01 січня 2017 року посадовий оклад судді апеляційного суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання становить 11 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 17 600, 00 грн. (з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у розмірі 1 600,0 грн.).

Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений, правом визнання позову чи заперечення проти адміністративного позову не скористався.

Представник третьої особи Державна судова адміністрація України через канцелярію суду надав письмові пояснення щодо змісту позовних вимог ОСОБА_1, у яких заперечили проти доводів позивача.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 обраний суддею безстроково згідно постанови Верховної Ради України від 13 липня 2000 року № 1895-ІІІ «Про обрання суддів». Указом Президента України від 19 грудня 2001 року № 1237/2001 ОСОБА_1 переведений на роботу на посаду судді Апеляційного суду Донецької області. Наказом голови Апеляційного суду Донецької області від 17 січня 2002 року № 10/1 ОСОБА_1 прийнято на посаду судді судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області безстроково за переведенням з 17 січня 2002 року. На теперішній час позивач працює на посаді судді судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області, що підтверджується відомостями з трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_2 /арк. справи 10-16/.

Відповідно до довідки від 06 червня 2017 року № 3.5-13/78/2017, виданої Апеляційним судом Донецької області нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 за період січень-травень 2017 року здійснювалось із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1 600, 00 грн. Загальна сума суддівської винагороди у зазначений період склала 222 372, 25 грн., з яких: 77 903,16 грн. - посадовий оклад, 62 322,53 грн. - доплата за вислугу років (80%) - згідно наказу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2013 року № 50к «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1» /арк. справи 18/, 64 487,45 грн. - відпускні та 17 659,11 грн. - допомога на оздоровлення /арк. справи 17/.

Судом встановлено, що на час розгляду даної справи позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пунктом 22 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». Дана обставина не спростована сторонами у справі.

Отже, спірним питанням при вирішенні справи по суті є визначення розміру посадового окладу судді апеляційного суду, який не проходив кваліфікаційного оцінювання.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначено Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон № 1402).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з нормами пункту 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ ХV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 4 якого передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Пунктом 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання у розумінні підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 22 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, то суддівська винагорода позивачу визначається відповідно до Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон № 2453). Таким чином, суд спростовує доводи відповідача, викладені у його письмових запереченнях, щодо регулювання питання оплати суддівського винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання згідно норм Закону № 1402.

Суд також не бере до уваги посилання відповідача на те, що Закон № 2453 до проведення кваліфікаційного оцінювання судді встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з яких саме складається посадовий оклад суді та на те, що саме прожитковий мінімум для працездатних осіб повинен застосовуватися, як розрахункова величина для розміру посадового окладу відповідно до вимог Закону № 1402, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги Закону № 2453, що узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України.

Відповідно до положень частини другої статті 133 Закону № 2453 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з нормами частини третьої статті 133 Закону № 2453 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Пунктом 1 частини четвертої зазначеної статті Закону № 2453, встановлено, що посадові оклади судді апеляційного суду встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом:1,1.

Отже, з урахуванням вимог пункту 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, частини третьої статті 133 Закону № 2453 посадовий оклад позивача з 01 січня 2017 року до проходження кваліфікаційного оцінювання повинен був становити суму у розмірі 35 200,00 грн. (з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням відповідного коефіцієнту: 10* 3 200,00 * 1,1).

06 грудня 2016 року прийнято Закон України № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (надалі - Закон № 1774), який набрав чинності 01 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат (абз. 1); до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень (абз. 2).

Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774 до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до положень статті 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (надалі - Закон № 1801), який набрав чинності 01.01.2017 року, установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня на рівні 3200 гривень.

Суд зазначає, що Законом № 1774 не внесені зміни до Закону № 1402 чи Закону № 2453 в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи частини першої статті 135 Закону № 1402 відсутні законодавчі підстави враховувати пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774 при обчисленні розміру та нарахуванні суддівської винагороди.

З огляду на викладене, суд вбачає, що посилання відповідача на застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774 в частині застосування для розрахунку суддівської винагороди мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у розмірі 1 600,00 грн. є безпідставним.

Щодо посилань відповідача та третьої особи - Державної судової адміністрації України на норми Бюджетного кодексу стосовно здійснення фактичних видатків на заробітну плату (грошове забезпечення) лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 7, 8 частини п'ятої статті 48 Закону № 1402 принцип незалежності судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Конституційний Суд України в рішенні від 08 квітня 2016 року № 4-рп/2016 по справі № 1-8/2016 зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону №1 92, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 по справі № 1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998 року) визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до статті 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Так, при розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, відсутність додаткових коштів для проведення перерахунку суддівської винагороди з окладом у розрахунку мінімальної заробітної плати та не застосування відповідачем вимог пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 є необґрунтованими та суперечать позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у пункті 23 рішення від 10.03.2011 р. (заява 10972/05) у справі «Сук проти України», відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розподіл судових витрат не розглядається.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення суддівської винагороди - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Донецької області щодо не здійснення нарахування судді Апеляційного суду Донецької області Яременку Анатолію Федоровичу суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3 200 (три тисячі двісті) гривень, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Стягнути з Апеляційного суду Донецької області (адреса місцезнаходження : 84500, м. Бахмут Донецької області, вул. Свободи, буд. 10, р/р 5851 ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: 84511, АДРЕСА_1) недоплачену суддівську винагороду за період з січня 2017 по травень 2017 року включно у розмірі 140 225 (сто сорок тисяч двісті двадцять п'ять) гривень 65 копійок.

Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 63 360 (шістдесят три тисячі триста шістдесят) гривень допустити до негайного виконання.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті у судовому засіданні 07 серпня 2017 року.

Повний текст виготовлено та підписано 11 серпня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Толстолуцька М.М.