Справа № 826/26863/15
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 серпня 2017 року № 826/26863/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД"
доДержавної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 25.11.2015 №, №, №, №, №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м.Києві на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки №6218/26-51-22-02/25266354 від 30.10.2015 року щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства винесено податкові повідомлення-рішення, якими позивачу нараховано податок на прибуток підприємств, податок на додану вартість, податок на доходи фізичних осіб та надходження від розміщення відходів у спеціального відведених для цього місцях чи на об'єктах , крім розміщення як окремих видів відходів як вторинної сировини.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити повністю, оскільки вважає, що господарські операції позивача є реальними та підтверджуються належним чином оформленими первинними документами.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на висновки викладені в акті №6218/26-51-22-02/25266354 від 30.10.2015 року.

Зважаючи на неявку в судове засідання представника відповідача, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі ГУ ДФС у м.Києві проведено планову виїзну перевірку ТОВ "Колос ЛТД" ( ) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2012 року по 31.12.2014 рік, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 року по 31.12.2014 року.

Перевіркою Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос ЛТД» за перевіряємий період встановлено наступні порушення:

1) пп.135.5.4 п.135.5 ст. 135, п.п. 138.10.2 п.138.10 ст.138 п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 243239 грн., в т.ч. в 3 кв. 2012 р.-27721 грн., за 4 кв. 2012р.-50166 грн.,2013р.-165352 грн. та зменшено від'ємне значення об'єктом оподаткування податку на прибуток за 2014 рік в сумі 459893 грн.;

2) п.198.1, п.198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму в розмірі 10 787 грн., в т.ч. по періодах: липень 2012р.- 694 грн., січень 2013 р.-187 грн., лютий 2013р.-151 грн., березень 2013р.-166 грн., квітень 2013 р. -131 грн., червень 2013р.- 104 грн., липень 2013р.-74 грн., серпень 2013 р.-1178 грн., вересень 2013р.-36 грн., жовтень 2013р.-157 грн., листопад 2013 р.-2080 грн., грудень 2013 р. - 104 грн., січень 2014 р. - 1392 грн., лютий 2014 р. - 1044 грн., березень 2014 р.-1217 грн., квітень 2014р.-2037 грн., травень2014 р. - 35грн.;

3) пп. 168.1.1, пп.168.1.2 п. 168.1 ст. 168, п.176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено, що ТОВ «Колос» не утримано податок у розмірі 505,59 грн. з доходів у вигляді додаткового блага працівнику підприємства отриманих в 2012 р. у формі оплати за послуги (придбання авіаквитків без підтверджуючих документів (посадочний талон);

4) п.176.2 б, п.176.2. ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого встановлено, що у звітних рахунках 1-ДФ за ІІІ квартал 2012 року не було відображено дохід отриманий працівниками підприємства у формі оплати за послуги, як додаткове благо;

5) п.п.242.1.3 п.242.1 ст.242, п.п.246.1.2 п.246.1,п.246.4,п.246.5 ст.246, п.249.6 ст.249, п. 250.2 ст. 250 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в частині заниження суми податкового зобов'язання по екологічному податку на загальну суму 3308,85 грн, в т.ч. за ІІІ квартал 2012 - 955,89 грн., IV 2012-2352,96 грн.

За результатами перевірки складено акт №6218/26-51-22-02/25266354 від 30.10.2015 року та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в загальному розмірі 404 048 ,75 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 243239,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 60809,75 грн.;

- від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 12616,25 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 10093,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2523,25 грн.

- від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по надходженню від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення як вторинної сировини в загальному розмірі 4 136,06 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 3308,85 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 827,21 грн.;

- від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді з/п в загальному розмірі 1 141,98 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 505,59 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 636,39грн.;

- від 25.11.2015 року №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 459 893,00 грн.

Позивач не погоджуючись з вказаними рішеннями звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Положеннями п.138.1 ст.138 ПК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп.138.10.2. п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, серед яких зокрема визначено винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності.

Відповідно до абзацу 5 пункту 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 N 318 до адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, як винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо).

А згідно вимог пунктів 5, 6, 7 цього Положення (стандарту) витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до приписів пунктів 138.6, 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Приписами пункту 135.2 статті 135 та пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що як доходи, так і витрати, визначаються на підставі первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України, інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит та валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом встановлено, що в період часу з 01.07.2012 року по 31.12.2014 року між позивачем та фізичними-особами підприємцями ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 були укладені договори про надання послуг.

Відповідно до договорів Товариство з обмеженою відповідальністю «Колос ЛТД» ( Замовник) з однієї сторони і фізичні особи-підприємці - платники єдиного внеску (виконавець) з іншої сторони на умовах, в порядку та обсягах, визначених даними договорами, а також у спосіб на за допомогою методів визначених сторонами, згідно інструкції замовника, виконавець приймає на себе обов'язок своєчасно та якісно надати замовнику наступні послуги: виробництво/випікання хлібобулочних виробів на обладнанні замовника; надання послуг по оформленню розміщення виробів на прилавку.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано суду договори про надання послуг, додатки до договорів, акти наданих послуг, перелік довипеченої продукції, витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, платіжні доручення, виписки з особового рахунку.

Також, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Колос ЛТД» (далі- Замовник) та фізичними особами -підприємцями - платниками єдиного внеску ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 (далі- Виконавець) , було укладено типові договори про надання послуг, відповідно до умов яких виконавець приймає на себе обов'язок своєчасно та якісно надати замовнику наступні послуги: консультування покупців щодо властивостей продукту замовника, надання інших комерційних послуг.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано суду договори про надання послуг, додатки до договорів про надання послуг, акти наданих послуг, додатки до актів наданих послуг до договорів укладених з ФОП - ОСОБА_13, витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, платіжні доручення, виписки з особового рахунку.

Разом з тим, предметом перевірки стали фінансово-господарські взаємовідносини позивача з ТОВ «Профмаг», ТОВ «Вірій», ТОВ «Барбо», ТОВ «Стандарт-Капітал», ТОВ « ЗК Безпека», ПП «Автокар», ФОП - ОСОБА_14

Щодо зазначених вище господарських взаємовідносин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

28.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Барбо» (далі-виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Колос ЛТД» (далі-замовник) укладено договір №706 про надання послуг.

01.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Барбо» (далі-виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вірій» укладено договір №440 про надання послуг.

Відповідно до умов даних договорів виконавець приймає на себе обов'язок надати Замовнику послуги, пов'язані з перепродажною підготовкою товару в магазині «МегаМаркет», а Замовник зобов'язується оплатити надані Виконавцем послуги на умовах договору.

Відповідно до п.2.1. договорів виконавець бере на себе зобов'язання :

2.1.1. Розмістити товар в магазині відповідно до місця, узгодженого з Замовником;

2.1.2. Забезпечити відповідну вимогам Замовника викладку товару на полицях магазину;

2.1.3. Надати замовнику акт приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до п.2.2. договорів замовник бере на себе зобов'язання:

2.2.1. Затвердити місце в магазині для розміщення Виконавцем товару;

2.2.2. Надати у письмовому вигляді Виконавцю вимоги по викладці товару на полицях магазину.

2.2.3. Прийняти акт приймання-передачі виконаних робіт Виконавця.

2.2.4. Своєчасно сплатити послуги виконавця.

Згідно пункту 3.1. договорів послуги, які виконує Виконавець, Замовник сплачує на підставі рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано суду податкові накладні.

При цьому на вимогу суду позивачем не надано інших первинних документів на підтвердження реальності здійснення операцій.

З акту перевірки вбачається, що позивач перебував у фінансово-господарських відносинах з ПП «Автокар» у листопаді 2013 року.

Судом встановлено, що 19.03.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Колос ЛТД» (Замовник) та ПП «Автокар» (Виконавець) укладено договір №19/09 про надання послуг технічного обслуговування та ремонту автомобіля відповідно до умов якого замовник дає поручення, а виконавець зобов'язується за плату надати послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобілів замовника.

Відповідно до умов п. 2.2. договору на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до умов договору складається акт виконаних робіт після закінчення ремонтних робіт, або робіт з технічного обслуговування.

На підтвердження виконання договору позивачем надано податкові накладні та платіжні доручення.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Профмаг», то суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві отримано від Вишгородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області Акт №2101-10-08-22-01/36187135 від 15.10.2014 року про результати планової виїзної перевірки ТОВ «Профмаг» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року господарські операції між ТОВ «Профмаг» контрагентами- постачальниками та покупцями не підтверджуються, враховуючи стан товариства (12-припинено), відсутність будь-яких первинних документів, підтверджуючих правомірність здійснення господарських операцій та виходячи з врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, засобів для транспортування та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій.

Дослідивши фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Для з'ясування зазначених обставин суду необхідно перевірити доводи податкового органу, викладені в акті перевірки та інші докази.

Суд вважає за необхідне зазначити, що наявність належним чином оформлених податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість та формування валових витрат.

Так, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає, що позивачем на вимогу суду не було надано первинних документів на підтвердження здійснення господарських операцій з ТОВ «Профмаг», ТОВ «Вірій», ТОВ «Барбо», ТОВ «Стандарт-Капітал», ТОВ « ЗК Безпека», ПП «Автокар», ФОП - ОСОБА_14, зокрема обумовлених укладеними договорами.

Так, наведені у сукупності обставини та досліджені судом документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з виконання робіт та надання послуг фактично не мали реального характеру, замовлення та виконання робіт оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

При цьому, суд зазначає, що господарські операції з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 оформлені належним чином, а отже позивачем правомірно включено до складу витрат суми, сплачені за отримані послуги.

Щодо правомірності винесення податкового-повідомлення рішення від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по надходженню від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення як вторинної сировини в загальному розмірі 4 136,06 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 3308,85 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 827,21 грн., суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що позивачем порушено п.п.242.1.3 п.242.1 ст.242, п.п.246.1.2 п.246.1,п.246.4,п.246.5 ст.246, п.249.6 ст.249, п. 250.2 ст. 250 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в частині заниження суми податкового зобов'язання по екологічному податку на загальну суму 3308,85 грн., в т.ч. за ІІІ квартал 2012 - 955,89 грн., IV 2012-2352,96 грн.

Відповідно до статті 44 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" № 1264-ХІІ від 25.06.1991 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) збір за забруднення навколишнього природного середовища встановлюється на основі фактичних обсягів викидів, лімітів скидів забруднюючих речовин в навколишнє природне середовище і розміщення відходів.

Відповідно до частини третьої вказаної статті Закону порядок встановлення нормативів збору і стягнення зборів за забруднення навколишнього природного середовища визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 55 цього Закону розміщення відходів дозволяється лише за наявності спеціального дозволу на визначених місцевими радами територіях у межах установлених лімітів з додержанням санітарних і екологічних норм способом, що забезпечує можливість їх подальшого використання як вторинної сировини і безпеку для навколишнього природного середовища та здоров'я людей.

Статтею 1 Закону України "Про відходи" №187/98-ВР від 05.03.1998 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) наведено визначення таких термінів: відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення; збирання відходів - діяльність, пов'язана з вилученням, накопиченням і розміщенням відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах, включаючи сортування відходів з метою подальшої утилізації чи видалення; зберігання відходів - тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи видалення); видалення відходів - здійснення операцій з відходами, що не призводять до їх утилізації.

Згідно із статтею 33 Закону України "Про відходи" зберігання та видалення відходів здійснюються відповідно до вимог екологічної безпеки та способами, що забезпечують максимальне використання відходів чи передачу їх іншим споживачам (за винятком захоронення).

Зберігання та видалення відходів здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності спеціальних дозволів, у яких визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відповідно до встановлених лімітів та умови їх зберігання.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зберігання здійснюється в місцях, визначених органами місцевого самоврядування, за наявності спеціальних дозволів, у яких визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відповідно до встановлених лімітів та умови їх зберігання; захоронення відходів - це остаточне розміщення відходів при їх видаленні у спеціально відведених місцях чи на об'єктах.

Відповідно до статті 39 Закону України "Про відходи" за розміщення відходів із суб'єктів підприємницької діяльності стягується плата. Розмір плати встановлюється на основі нормативів, що розраховуються на одиницю обсягу утворених відходів, залежно від рівня їх небезпеки та цінності території, на якій вони розміщені. За понадлімітне розміщення відходів плата стягується у підвищеному розмірі. Одержані кошти зараховуються до відповідних фондів охорони навколишнього природного середовища згідно із законом. Нормативи плати за розміщення відходів визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пп. 14.1.223 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) розміщення відходів - постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів.

Згідно пп. 240.1.3 п. 240.1 ст. 240 розділу VIII "Екологічний податок" Кодексу платниками податку є суб'єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюється розміщення відходів (крім розміщення окремих видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання).

Не є платниками податку за розміщення відходів суб'єкти господарювання, які розміщують на власних територіях (об'єктах) виключно відходи як вторинну сировину (п. 240.5 ст. 240 Кодексу).

Згідно із пп. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242 Кодексу об'єктом та базою оподаткування по екологічному податку, що справляється за розміщення відходів є обсяги та види (класи) розміщених відходів, крім обсягів та видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 249.6 ст. 249 Кодексу екологічний податок за розміщення відходів обчислюється платниками самостійно щокварталу виходячи з фактичних обсягів розміщення відходів, ставок податку та коригуючих коефіцієнтів.

Ставки екологічного податку за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах наведені у ст. 246 Кодексу; за розміщення окремих видів надзвичайно небезпечних відходів наведені у п. 246.1 Кодексу; за розміщення відходів залежно від класу небезпеки (I, II, III, IV) та рівня небезпечності відходів наведені у п. 246.2 ст. 246 Кодексу.

За розміщення відходів, на які не встановлено клас небезпеки, застосовується ставка податку, встановлена за розміщення відходів I класу небезпеки (п. 246.3 ст. 246 Кодексу).

Клас відходів визначається відповідно до нормативно-правових актів, що затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів за погодженням з державною санітарно-епідеміологічною службою України і питання щодо визначення класу небезпечності відходів не належить до сфери повноважень органів фіскальної служби.

Таким чином, суб'єкт господарювання, який здійснює тимчасове розміщення (зберігання) відходів до їх видалення, шляхом вивезення відповідно до укладеного договору із спеціалізованим підприємством на утилізацію та захоронення, не є платниками екологічного податку.

Суд звертає увагу, що законодавець чітко визначив альтернативу: або підприємства укладають договір зі спеціалізованою організацією, яка здійснює зберігання та захоронення відходів, або самостійно отримує дозвіл на розміщення таких відходів на власній території.

В матеріалах справи відсутня інформація про укладені договори зі спеціальною організацією, яка здійснює діяльність чи наявністю дозволу на розміщення таких відходів на власній території.

Таким чином суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення від 25.11.2015 року №.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 25.11.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді з/п в загальному розмірі 1 141,98 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 505,59 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 636,39грн., суд зазначає наступне.

Під час перевірки щодо повноти подання податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку (форма 1ДФ) до податкової інспекції виявлено наступне порушення: у звітних розрахунках 1-ДФ за ІІІ квартал 2012 року не було відображено дохід отриманий працівником підприємства у формі оплати за послуги, як додаткове благо, чим порушено п. 176.2 б п.176.2. ст. 176 Податкового кодексу України.

Так, перевіркою встановлено, що ТОВ «Колос» не утримано податок з доходу працівника підприємства ОСОБА_15 отримано в вересні 2012 року у розмірі 2940, 00 грн. у формі оплати за послуги (послуги придбання авіаквитків без підтверджуючих документів (посадочний талон)), згідно авансового звіту №КО-0000092 від 20.09.2012 року.

Згідно до п.п. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 164.2.17 статті 164 Податкового кодексу України, додатковим благом вважається дохід, отриманий платником податку у вигляді, зокрема, суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

При цьому, відповідно до пункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Пунктом 167.1 ст.167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри. Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.

Згідно пп. 171.1 п. 171. ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до п. «а» 171.2 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14 .1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно п. «а» 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Згідно зі статтею 121 Кодексу законів про працю України, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Згідно із пунктом 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Згідно із пунктом 7 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, за час перебування у відрядженні працівникові відшкодовуються витрати: а) на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків, оплату аеропортних зборів, користування постільними речами в поїздах) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); б) на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях в межах затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N 98 граничних сум витрат на найм житлового приміщення, встановлених з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат за користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат (крім витрат на побутові послуги та витрат на оплату податку на додану вартість); в) на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N 98, за всі дні проживання; г) на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; ґ) на оформлення закордонних паспортів; д) на оформлення дозволів на в'їзд (віз); е) на оплату вартості страхового поліса життя або здоров'я відрядженого працівника або його цивільної відповідальності (у разі використання транспортного засобу при здійсненні відрядження) за наявності його оригіналу з відміткою про сплату страхового платежу, якщо згідно із законами держави, до якої відряджається працівник, або держав, територією яких здійснюється транзитний рух до зазначеної держави, необхідно здійснити таке страхування; є) на обов'язкове страхування та інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування в місці відрядження (у тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат); ж) на оплату службових телефонних розмов (у розмірах, погоджених з керівником); з) на оплату комісійних витрат у разі обміну валюти.

Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

На спростування доводів контролюючого органу, позивачем надано: звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №КО-0000092 від 20.09.2012 року; посвідчення про відрядження посадової особи ОСОБА_16, посадочний документ (авіаквиток за кордон).

Враховуючи викладене, висновок відповідача про порушення позивачем вимог п.176.2 б, п.176.2. ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI є не обґрунтованим, а податкове повідомлення-рішення № від 25.11.2015 року таки, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частинами першою та третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 128 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення №, № від 25.11.2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дарницькому районі головного управління ДФС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос ЛТД" () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 915,53 грн. (шість тисяч вісімсот дев'яносто вісім гривень 40 коп.).

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа