Справа № П-110/10
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого Гриціва М.І.,
суддів:Берднік І.С., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
за участю:

секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

заявника ОСОБА_1,

представників:

Вищої ради правосуддя - Белінської О.В.,

Президента України - Гуцала Д.С., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року у справі за його позовом до Вищої ради юстиції (правонаступник - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ), Президента України про визнання незаконним рішення, зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконним і скасування указу,

встановив:

У червні 2010 року ОСОБА_1 у порядку статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати незаконним рішення ВРЮ від 7 червня 2010 року «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги судді» на підставі

пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (далі - Спірне рішення).

У липні 2010 року ОСОБА_1 подав позов до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 6 липня 2010 року № 755/2010 «Про звільнення судді» (далі - Указ), яким його було звільнено з посади судді.

Вимоги обґрунтував тим, що його двічі притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що є порушенням статті 61 Конституції України. Зокрема, наголошував на тому, що ВРЮ повторно поставила йому за провину дії, щодо яких кваліфікаційна комісія суддів загальних судів Київського апеляційного округу 26 вересня 2008 року прийняла рішення про накладання дисциплінарного стягнення у виді догани.

Незаконність Указу обґрунтував передчасністю його видання, оскільки Спірне рішення, що стало підставою прийняття Указу, було предметом судового розгляду.

Вищий адміністративний суд України постановою від 28 липня 2010 року відмовив у задоволенні позову.

Суд виходив із того, що ВРЮ діяла відповідно до положень статей 19, 131 Конституції України, статей 2, 3, 32 Закону України від 15 січня 1998 року

№ 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) і в межах наданих їй повноважень прийняла рішення про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області за порушення присяги судді на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Підставами для такого рішення стало те, що суддя ОСОБА_1 відкрив провадження у цивільній справі про трудовий спір на державному підприємстві з порушенням територіальної підсудності і постановив незаконну ухвалу про забезпечення позову, що в кінцевому підсумку призвело до заподіяння великих збитків державі. Такі дії ВРЮ визнала результатом несумлінного, безвідповідального ставлення судді до своїх службових обов'язків, ігнорування ним вимог закону.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року та ухвалення нового рішення - про задоволення позову. Просить визнати незаконними і скасувати Спірне рішення й Указ та поновити його на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 31 серпня 2010 року. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від

4 листопада 1950 року № ETS005, ратифікованої Законом України від 17 липня

1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема, вказує на рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України».

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заяву про перегляд рішення Вищого адміністративного суду України, навів доводи на її обґрунтування, подібні до наведених у заяві.

Представники ВРЮ і Президента України заперечили проти задоволення позову та просили справу направити до того самого суду на новий розгляд.

Верховний Суд України заслухав пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевірив наведені заявником обставини в межах його доводів і дійшов висновку про таке.

Суд у рішенні у справі «Куликов та інші проти України» констатував, що ВРЮ у поданні про звільнення заявника з посади судді зазначала, що ОСОБА_1 як суддя суду першої інстанції порушив положення законодавства щодо територіальної підсудності справи, яка стосувалась трудового спору на державному підприємстві. Крім того, ВРЮ встановила, що, розглядаючи цю справу, він порушив положення законодавства щодо застосування заходів забезпечення позову, внаслідок чого державі було завдано значних збитків, а отже, підлягав звільненню.

Щодо скарги заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд наголосив на тому, що національні органи, розглядаючи справу заявника, не були незалежними і неупередженими. Суд установив, що подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 було внесено до Президента України, а не до Верховної Ради України, для ухвалення остаточного рішення про його звільнення. Оскільки ця частина процесу прийняття рішень була покладена на Президента України, який був наділений значними повноваженнями, видається, що цей етап провадження на національному рівні не забезпечив основних гарантій судового процесу. Суд вважає, що ця відмінна особливість проміжного етапу складної національної процедури не впливає на загальний висновок.

Послався Суд і на те, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» та не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_1 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_1.), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон

№ 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Якщо виходити з характеру (змісту) дій, здійснених судом першої інстанції під час вирішення позову ОСОБА_1, конкретний прояв яких був встановлений Судом, то у підсумку можна дійти висновку, що оскаржене рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 243 КАС суд задовольняє заяву за наявності підстав, передбачених статтею 237 цього Кодексу. Якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення або направити справу на новий розгляд до суду, який виніс оскаржуване рішення.

Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.

Отже, заява ОСОБА_1 в частині скасування названого рішення підлягає задоволенню.

Що ж до прийняття рішення про задоволення позову, то ці вимоги не можуть бути задоволені, позаяк ні рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України», ні фактичні обставини справи не вказують на необхідність і можливість Верховного Суду України розглядати спір по суті заявлених вимог.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-237, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

постановив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: І.С. Берднік В.І. Гуменюк

А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок

Г.В. Канигіна М.Є. Короткевич

О.В. Кривенда Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук Б.М. Пошва

О.Б. Прокопенко Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко В.Ф. Школяров