Справа № 226/799/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Редько Ж.Є.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року справа №226/799/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області на постанову Дмитровський міський суд Донецької області від 20 червня 2017 року у справі № 226/799/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії щодо призначення пенсії за вислугу років, -

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області про:

- визнання протиправними дії щодо відмови управління у зарахуванні спеціального стажу роботи, що дає право на пільгову пенсію за вислугу років;

- зобов'язання відповідача зарахувати період роботи з 18 липня 1980 року по 11 квітня 1981 року, з 14 червня 1983 року по 03 січня 1996 року до спеціального трудового стажу роботи, що дає право на пільгову пенсію за вислугу років та призначення пенсії з заявою до пенсійного органу (а.с. 1).

Постановою Дмитровський міський суд Донецької області від 20 червня 2017 року Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років і скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області № 2722 від 07 лютого 2017 року про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області зарахувати періоди роботи позивача з 18 липня 1980 року по 11 квітня 1981 року та з 14 червня 1983 року по 03 січня 1996 року до спеціального трудового стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, та призначити ОСОБА_2, пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 10 листопада 2016 року (а.с. 54-59).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дмитровський міський суд Донецької області від 20 червня 2017 року у справі № 226/799/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що період роботи позивача з 18 липня 1980 року по 11 квітня 1981 року не підтверджено позивача відповідними довідками, а період роботи з 14 червня 1983 року по 05 березня 1991 року та з 06 березня 1991 року по 03 січня 1996 року не можливо зарахувати до спеціального стажу у зв'язку з знаходженням підприємства-роботодавця на непідконтрольній Українській владі території.

Апелянт зазначив, що рішення пенсійного органу є правомірним (а.с. 62-64).

Позивач, представник відповідача в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 18 липня 1980 року по 11 квітня 1981 року працював помічником машиніста тепловозу у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізної дороги, був звільнений у зв'язку з призивом до лав Радянської Армії де проходив військову службу з 14 квітня 1981 року по 19 квітня 1983 року. Після звільнення зі служби позивач працевлаштувався до Локомотивного депо Ясинувата-Східне Донецької залізниці, де з 14 червня 1983 року по 05 березня 1991 року працював помічником машиніста тепловозу, а з 06 березня 1991 року по 03 січня 1996 року машиністом тепловозу, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.3-4).

10 листопада 2016 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.42).

До заяви, на підтвердження свого трудового стажу, позивачем надані наступні документи: копії паспорта та ідентифікаційного коду, трудова книжка НОМЕР_1, копія військового квитка НОМЕР_2 та диплому, індивідуальні відомості на застраховану особу за період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2016 року, довідки про спеціальний стаж роботи на ПАТ «Українська залізниця» від 17 листопада 2016 року (а.с.42).

Рішенням відповідача № 2722 від 07 лютого 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки період роботи позивача у Локомотивному депо Ясинувата-Східне Донецької залізниці з 14 червня 1983 року по 03 січня 1996 року можливо зарахувати до спеціального стажу роботи у разі підтвердження обґрунтованості видачі довідок про спеціальний стаж, так як підприємство, що їх видало, фактично знаходиться на непідконтрольній території України, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження (а.с.5-6, 42-43).

Не погодившись із відмовою у призначенні пенсії та не зарахуванням спірного періоду роботи до спеціального стажу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи спірну постанову суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача щодо відмови у призначенні спірної пенсії позивачу не ґрунтуються на законі, відповідач діяв всупереч законодавству у сфері пенсійного забезпечення, вийшов за межі своїх повноважень, а тому прийняте відповідачем рішення є незаконним, таким, що порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення. Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та визнав неправомірним та скасував рішення управління № 2722 від 07 лютого 2017 року про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пенсійне забезпечення громадян, які мають право на призначення пенсії за вислугою років, врегульовано частиною 2 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсії за вислугу років призначаються у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на залізничній роботі.

Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З трудової книжки позивача вбачається, що позивач з 18 липня 1980 року по 11 квітня 1981 року працював помічником машиніста тепловозу у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізної дороги, був звільнений у зв'язку з призивом до лав Радянської Армії де проходив військову службу з 14 квітня 1981 року по 19 квітня 1983 року. Після звільнення зі служби позивач працевлаштувався до Локомотивного депо Ясинувата-Східне Донецької залізниці, де з 14 червня 1983 року по 05 березня 1991 року працював помічником машиніста тепловозу, а з 06 березня 1991 року по 03 січня 1996 року машиністом тепловозу, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.3-4).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наведені записи трудової книжки про роботу позивача за вказані періоди свідчать про зайнятість останнього за відповідними посадами. Записи про спірні періоди роботи, засвідчені відповідною печаткою підприємства і дефектів їх вчинення не мають, відтак факт роботи позивача у спірні періоди підтверджується відомостями трудової книжки, які були внесені відповідно до діючого законодавства, ніяких дефектів записів трудова книжка не містить.

Відповідно до довідки від 15 березня 2017 року № 14, виданої структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», позивач, дійсно працював у Криворізькому локомотивному депо повний робочий день на посаді помічника машиніста тепловоза з 18 липня 1980 року (наказ № 643 від 18 липня 1980 року) по 11 квітня 1981 року (наказ № 306 від 10 квітня 1981 року), що складає 8 місяців 23 дні (а.с.7).

Згідно з довідками від 17 листопада 2016 року виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 дійсно працював у Локомотивному депо Ясинувата-Східне Донецької залізниці повний робочий день у період з 14 червня 1983 року по 05 березня 1991 року помічником машиніста тепловозу (наказ № 193 від 13 червня 1983 року) та у період з 06 березня 1991 року по 03 січня 1996 року машиністом тепловозу (накази № 115 від 06 березня 1991 року, № 2 від 09 січня 1996 року), що складає 12 років 6 місяців 20 день (а.с.10-11).

Відомості, зазначені у цих довідках, відповідають записам про роботу, здійсненим у трудовій книжці позивача та підтверджують факт роботи позивача на займаних посадах.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем доведено факт своєї роботи у спірний період, а пенсійних орган не мав правових підстав відмовляти позивачу у призначенні пенсії за п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стосовно твердження апелянта, що для управління не може зарахувати до спеціального стажу період роботи позивача у зв'язку з знаходженням роботодавця позивача на тимчасово непідконтрольній Україні території, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14, та в силу ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при розгляді даної справи.

Неприпустимість визнання деяких документів, які були видані на території, неконтрольованій законною Владою, недійсними та такими, що не набули законної сили, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні у справі «Лоізіду проти Туреччини».

Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності пільгового характеру роботи, у зв'язку з знаходженням підприємств на території, непідконтрольній Українській владі та не перереєстрації його на території підконтрольній Українській владі.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується ст. 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

Крім того, суд зазначає, що дії управління при відмові у призначенні пенсії позивачу є непропорційними заявленій легітимній меті (підтвердження спеціального характеру роботи позивача), тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідач у даному випадку не врахував те, що позивач позбавлений можливості надати додаткові докази на підтвердження свого пільгового стажу, оскільки вісі первинні документи залишились на тимчасово окупованій території.

За таких умов суд апеляційної інстанції, вважає відмова пенсійного органу у призначенні пенсії за приписами п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є таким, що не відповідає діючому законодавству України, а тому підлягає скасуванню, відтак, суд апеляційної інстанції вважає доцільним вихід за межі позовним вимог судом першої інстанції та скасування рішення, яке перешкоджає отриманню пенсії позивачем.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірності дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області - залишити без задоволення.

Постанову Дмитровський міський суд Донецької області від 20 червня 2017 року у справі № 226/799/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії щодо призначення пенсії за вислугу років - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова