Справа № 806/1890/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Житомир справа № 806/1890/17

категорія 12.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Попова О. Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення 96000,00 грн.,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо не здійснення нарахування судді Брусилівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди в розмірі посадового окладу, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік";

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо не здійснення нарахування судді Брусилівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди - щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу з січня 2017 року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області () недоплачену суддівську винагороду в частині посадового окладу за січень - травень 2017 року в сумі 80000,00 грн. (вісімдесят тисяч грн. 00 коп.);

- стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області () недоплачену суддівську винагороду - щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу з січня 2017 року по травень 2017 року в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень;

- відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно, зокрема, виконуються постанови суду про, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби. У зв'язку з цим постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суддівської винагороди за січень 2017 року в сумі 16000 грн прошу допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позову зазначає, що Указом Президента України від 16.03.2016 №99/2016 "Питання переведення суддів" його переведено на посаду судді Брусилівського районного суду Житомирської області у межах п'ятирічного строку. Вказує, що з 01 січня 2017 року отримує суддівську винагороду у розмірі 16 000 грн. на підставі розрахункової величини в розмірі 1600,00 грн., визначеної пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", а не із розміру мінімальної заробітної плати, як визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Наголошує, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя та, посилаючись на ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначає, що розмір мінімальної заробітної плати становить 3200,00 грн, а застосування відповідачем іншої розрахункової величини для визначення розміру суддівської винагороди ніж мінімальна заробітна плата суперечить вимогам Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Вважає, що відповідачем порушено його право на передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік" починаючи з 01.01.2017.

Позивач до суду не прибув. Надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження та письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначав, що листом ДСА України №11-1025/17 від 09 лютого 2017 року начальникам територіальних управлінь ДСА та головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів роз'яснено порядок виплати посадових окладів суддям. Зазначає, що суддям місцевих загальних судів Житомирської області, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16 000,00 грн. На думку відповідача, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області при виплаті позивачу суддівської винагороди діяло у Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження та письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначав, що листом ДСА України №11-1025/17 від 09 лютого 2017 року начальникам територіальних управлінь ДСА та головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів роз'яснено порядок виплати посадових окладів суддям. Зазначає, що суддям місцевих загальних судів Житомирської області, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16 000,00 грн. На думку відповідача, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області при виплаті позивачу суддівської винагороди діяло у межах та в спосіб, передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушувало права позивача. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із безпідставністю. межах та в спосіб, передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушувало права позивача. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із безпідставністю.

Представник третьої особи надав до суду пояснення по справі, у п. 2 прохальної частини яких просить справу розглядати без участі представника.

У відповідності до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що указом Президента України "Про призначення суддів" №570/2013 від 18 жовтня 2013 року ОСОБА_1 призначено строком на п'ять років на посаду судді Старобещівського районного суду Донецької області.

Згідно указу Президента України "Про переведення суддів" №99/2016 від 16 березня 2016 року, ОСОБА_1 переведено з посади судді Старобещівського районного суду Донецької області в межах п'ятирічного строку на посаду судді Брусилівського районного суду Житомирської області. (а.с. 21).

Наказом в.о. голови Брусилівського районного суду Житомирської області "Про призначення за переведенням ОСОБА_1" №7-к від 23 березня 2016 року, ОСОБА_1 зараховано до штату Брусилівського районного суду Житомирської області. Станом на 23 березня 2016 року судді ОСОБА_1 встановлена доплата за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, за стаж роботи 5 років 5 місяців 02 дні (а.с. 22).

Позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, що не заперечується самим позивачем у позовній заяві.

Згідно штатного розпису Брусилівського районного суду Житомирської області станом на 01.01. 2017 посадові оклади суддів затверджені на рівні 16 000 грн.

За змістом наявних в матеріалах справи копій розрахункових листів суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 31.08.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16 000 грн). (а.с. 30)

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася, виходячи із цього ж окладу у розмірі 20 % посадового окладу з 01.01.2017 по 31.08.2017.

Також у спірному періоді позивачу надавалася частина чергової щорічної відпустки та виплачено допомогу на оздоровлення виходячи із посадового окладу у 16 000,00 грн.

Позивач не погоджується із такими нарахуваннями, оскільки, на його думку, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, частиною 1 статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 5 Закону України "Про Державний бюджет України" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3200 грн.

Вважаючи, що відповідач проявляє протиправну бездіяльність щодо нездійснення нарахування судді Брусилівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, затвердженим головою Державної судової адміністрації України 25 вересня 2015 року, територіальне управління ДСА України в Житомирській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Житомирської області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Житомирській області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів місцевого самоврядування. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області та місцевих загальних судів Житомирській області. (а.с. 31-37).

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.13 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст. 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття щомісячне довічне грошове утримання, що міститься у підпункті е підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

В пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Частиною другою статті 130 Основного Закону визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Частиною першої статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII (в редакції, яка діє з 01.01.2017 року) встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно абз. 1 п.24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 1 пункту 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI, (далі - Закон №2453-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Із системного аналізу наведених правових вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI, з урахуванням положень п.3 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII.

Встановлено, що ОСОБА_1 на момент розгляду справи не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді). Вказаний факт не заперечується позивачем.

Факт не проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання є підставою обрахунку посадового окладу позивача з огляду на розмір, встановлений частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI.

Поряд із цим, суд наголошує, що положення абзацу другого пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII встановлюють розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір розрахункової величини. Це положення не змінює частину третю статті 133 Закону №2453-VI у частині визначення мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода.

Суд також звертає увагу, що згідно наявної у матеріалах справи копії листа ДСА України вих. № 11-1025/17 від 09.02.2017 року, Державною судовою адміністрацією України листом роз'яснено територіальним управлінням та місцевим загальним судам порядок виплати посадових окладів суддям. Згідно вказаного листа, у штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на дві категорії, зокрема:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000,00 грн для місцевих судів та 17 600,00 грн для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24000,00 грн, для апеляційних судів 40 000,00 грн) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт (а.с. 25-26).

Частиною першою та другою статті 145 Закону №1402-VIII встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до положень статті 146 Закону №1402-VIII, суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року становить 3200,00 гривень.

Згідно із статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Здійснивши системний аналіз наведених правових норм суд зазначає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не змінився; втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Крім того, оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону №2453-VI, а законом про Державний бюджет України на відповідний рік, положення пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII слід розцінювати як запровадження змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Відсутність змін до бланкетної норми частини третьої статті 133 Закону №2453-VI не є перешкодою для застосування пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII.

Враховуючи вищевикладене, нормативні підстави для незастосування пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII відсутні.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" від 27 травня 1996 року, суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Оскільки приписами пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, та до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень, безпідставним є твердження, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області вчиняє неправомірну бездіяльність у виплаті належних сум позивачу без внесення законодавчих змін.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, чинними були різні положення Закону, що свідчить на користь висновку про те, що це питання не було визначено законодавцем з достатньою чіткістю, що є порушенням принципу правової визначеності.

Водночас, навіть за наявності суперечливостей стосовно правильного тлумачення Закону, безперечним є необхідність забезпечення балансу відповідних інтересів осіб, який полягає у розумності застосування відповідних норм Закону до відповідних обставин.

Принцип розумності застосовується судом як пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді від осіб, які таке оцінювання не пройшли.

Метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність його займаній посаді.

Водночас, суд наголошує, що наявна різниця у статусі між особами, що пройшли оцінювання та тими, що його не пройшли, зважаючи на її наслідки, які знаходять своє відображення у тому числі і в розмірі суддівської винагороди, не повинні слугувати обставинами, що породжують поглиблення такої різниці та створення нових факторів для її існування.

Суддя, що пройшов кваліфікаційне оцінювання не може отримувати суддівську винагороду у розмірі, що на порядок нижчий, ніж той суддя, що його на даному етапі не пройшов, оскільки в даному випадку не буде застосований принцип розумності, що не відповідатиме суті права.

Враховуючи вищевикладене, відповідач при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16000,00грн діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та чинним законодавством.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено, а відповідачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано протиправність бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області при нарахуванні ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16000,00грн, а тому позовні вимоги в даній частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно решти позовних вимог, суд зазначає, що вони є похідними від першої позовної вимоги, а тому задоволенню не підлягають.

Зважаючи на відсутність судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 8, 41, 71, 86, 94, 122, 158-163, 167, 186 254 КАС України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова