Справа № 161/69/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/4645/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Іщук Л.П.

з участю секретаря судового засідання: Торхот Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області (Далі - Департамент) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Департаменту щодо відмови у призначенні їй державної допомоги при народженні дитини, зобов'язати відповідача призначити їй державну допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та виплатити у порядку, передбаченому законодавством України.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2017 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не перевірив жодну з обставин, перелічених в п.п.1-10 ч.2 ст.2 КАС України. Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що свідоцтво про народження дитини було отримано мамою позивачки 02.08.2016 та відповідно документ необхідно було її доставити і без документів перетнути кордон вона не могла, а два дні для цього недостатньо. У зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим, вона не мала можливості отримати за місцем постійного проживання в м. Сімферополі свідоцтво про народження дитини, що видається органами державної влади України. Вказує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою, тому в даному випадку неможливість своєчасного звернення до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини призвело до порушення інтересів саме дитини, а не позивача. У зв'язку з цим просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити її адміністративний позов.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.07.2016 Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2, про що 02.08.2016 складено актовий запис № 1873.

Зі свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2.

29.11.2016 ОСОБА_1 звернулася до Департаменту із заявою про причини відмови в наданні одноразової допомоги на дитину.

Листом № М-2071/060/20-12 від 02.12.2016 Департамент повідомив про відсутність законних підстав для призначення виплати допомоги при народженні дитини у зв'язку зі зверненням про призначення такої допомоги після спливу 12 місяців після народження дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, визначено обов'язкову умову призначення допомоги при народженні дитини, а саме звернення за її призначенням не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини та на відміну від інших нормативно-правових актів, не передбачено можливості поновлення цього строку у випадку його пропуску з будь-яких причин. Крім того, суд першої інстанції вказав, що у позивача була можливість скористатися правом на отримання допомоги до закінчення вказаного терміну, оскільки свідоцтво про народження дитини їй було видане 02.08.2016, тобто протягом трьох днів (02.08.-04.08.2016) у неї була можливість звернутися до департаменту соціальної політики за призначенням вказаної допомоги до закінчення встановленого законом 12 місячного терміну звернення за її призначенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Правовідносини у даній справі регулюються положеннями Закону України № 2811-ХII від 21.11.1992 «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-ХII) та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (далі - Порядок № 1751).

Згідно ст.1 Закону № 2811-ХII, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини ( пункт 2 частини 1 статті 3 Закону №2811-ХII).

За приписами статті 3 Закону №2811-ХII, одним із видів державної допомоги, що призначаються сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Частиною 1 статті 10 цього Закону передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно ст.11 Закону № 2811-ХII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Пунктом 11 Порядку № 1721 визначений перелік документів для подачі, а саме : заява одного з батьків (опікуна), що складається за формою, затвердженою Мінпраці, копія свідоцтва про народження дитини, жінки, які постійно проживають (зареєстровані) на території України і народили дитину під час тимчасового перебування за межами України, подають видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Як передбачено пунктом дванадцятим цього Порядку, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Аналізуючи наведені вище норми, колегія суддів приходить до висновку, що вказана допомога може бути призначена за умови дотримання особою, яка звертається із заявою про її призначення встановленого чинним законодавством строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Тобто, у даному випадку визначальним є те, що закон не передбачає права відповідача поновити встановлений ст. 11 Закону № 2811-ХII та пунктом 12 Порядку № 1751 строк і це, в силу частини 2 статті 19 Конституції України, вказує на відсутність можливості його поновлення, оскільки передбачено законом.

Таким чином, зазначений строк є присічним, тобто можливість його поновлення законом не передбачена. Значення такого строку полягає у тому, щоб припинити дію за певних обставин. Присічні строки - це не звичайні строки здійснення суб'єктивних прав, а особливі строки, зі спливом яких присікається існування суб'єктивного права.

Таким чином, закінчення присічного строку призводить до припинення суб'єктивних прав і обов'язків.

Щодо посилань позивача на те, що вона не мала можливості вчасно подати документи для призначення допомоги, оскільки після народження дитини проживала на тимчасово окупованій території АР Крим та не могла перетнути кордон без свідоцтва про народження дитини, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Закону № 2811-ХII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Пунктом 43 Порядку № 1751 передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, особисто.

За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення зазначеної допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин (догляд за інвалідом I групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років тощо) не може особисто зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Отже, чинним законодавством покладено на органи соціального захисту населення, обов'язок надавати особам, які претендують на призначення соціальних виплат, допомогу в зборі необхідних документів, за наявності від цих осіб, відповідної заяви, і крім того законом не заборонено подання особою, що має право на допомогу при народженні дитини, заяви через засоби поштового зв'язку або через представника. Однак, як встановлено з матеріалів справи з такою заявою позивач до відповідача не зверталася.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача була можливість скористатися правом на отримання допомоги до закінчення встановленого терміну, оскільки, свідоцтво про народження дитини їй було видане 02.08.2016.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, які мають значення для справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2017 року по справі № 161/69/17- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. О. Яворський
Л. П. Іщук

Повний текст ухвали складено 15.08.2017.