Справа № 824/382/17-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/382/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григораша В.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Козак В.Ю.;

позивача не з'явився;

представника відповідача не з'явився;

представника третьої особи-1 Рутинської Ю.О.;

представника третьої особи-2 не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 (позивач) до Апеляційного суду Чернівецької області (відповідач), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної судової адміністрації України (третя особа-1) та Держаної казначейської служби України (третя особа-2) про визнання частково недійсним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_2 просила визнати незаконним наказ голови апеляційного суду Чернівецької області №05-02/249-к від 14.12.2016 року в частині розміру нарахування та виплати вихідної допомоги судді ОСОБА_2 та зобов'язати його видати наказ про внесення змін у зазначений наказ, вказавши "з виплатою вихідної допомоги в розмірі двадцяти місячних суддівських винагород" та зобов'язати апеляційний суд Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2, вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме 20 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Указом Президента України від 27.06.1996 року її було призначено на посаду судді Заставнівського районного суду Чернівецької області та відповідно до наказу Управління юстиції в Чернівецькій області від 30.07.1996 року вважалась такою, що приступила до виконання службових обов'язків судді Заставнівського районного суду Чернівецької області з 05.08.1996 року. У квітні 2003 року Постановою Верховної Ради України позивача обрано суддею апеляційного суду Чернівецької області безстроково.

08.12.016 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення № 138/0/15-16, яким позивача звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом №05-02/240-к від 14.12.2016 року позивача було відраховано із штату апеляційного суду Чернівецької області з 14.12.2016 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород згідно ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII.

Таким чином, позивач працювала на посаді судді з 05.08.1996 року по 14.12.2016 року, що складає стаж 20 років 4 місяці, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Позивач зазначає, що на час призначення її на посаду судді та обрання на посаду судді безстроково в Україні був чинним Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року, яким були передбачені гарантії незалежності суддів та суддів у відставці, в тому числі й питання соціального захисту суддів. Зокрема, статтею 43 вказаного Закону передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку і відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права. Однак, 02.06.2016 року був прийнятий в новій редакції Закон України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 143 якого передбачає що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Позивач вказував на те що, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 Конституції України, ст. 5 Закону України "Про статус суддів" та ст. 53 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", перебуваючи на посаді судді понад двадцять років був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Відповідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. За загальним правилом установленим частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначено, що оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при ньому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його, професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, то скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги є обмеженням соціальних гарантій суддів передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

На думку позивача, з аналізу вищезазначених норм права вбачається, що законодавець фактично не заперечує право судді на вихідну допомогу та вважає, що при виході у відставку йому належало право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, тобто за двадцять років.

13.06.2017 року позивач звернувся із заявою до голови апеляційного суду Чернівецької області з проханням видати наказ, яким донарахувати та виплатити вихідну неоподатковану допомогу, передбачену законом на час працевлаштування, зарахувавши виплачену вихідну допомогу згідно наказу №05-02/240-к від 14.12.2016 року у розмірі трьох місячних суддівських винагород, визнавши недійсним вказаний наказ від 14.12.2016 року в частині виплати вихідної допомоги.

13.06.2017 року позивач отримав відповідь від голови суду про відмову у задоволенні її заяви. Таку відмову у виплаті вихідної допомоги в повному обсязі та відмову у внесенні змін до наказу голови апеляційного суду Чернівецької області №05-02/249-к від 14.12.2016 року в частині розміру нарахування та виплати вихідної допомоги позивач вважає протиправною, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явився, проте надіслав на адресу суду клопотання про розгляду справи без його участі. Позов позивач підтримав повністю та просив задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, проте надіслав на адресу суду клопотання про розгляду справи без участі його представника, просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник третьої особи-1, не погоджуючись із позовними вимогам, надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що на день прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення позивача з посади судді діяли норми частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, яким передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою. Також третя особа-1 зазначає, що на день подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення позивача Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-ХІІ, на норми якого посилається позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, втратив чинність.

Враховуючи вищевикладене, представник третьої особи-1 вважає, що позивачу проведено нарахування та виплату вихідної допомоги з дотриманням вимог передбачених Конституцією України та законами України і немає законних підстав для її перерахунку та зміни розміру, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник третьої особи-2, в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань або заяв не подавав.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі, з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Згідно відомостей з трудової книжки НОМЕР_1 від 25.11.1977 року (а.с. 35-37), Наказом Управління юстиції в Чернівецькій області №90 від 30.07.1996 року позивача призначено на посаду судді Заставнівського районного суду Чернівецької області з 05.08.1996 року. 12.07.2001 року обрана безстроково суддею Заставнівського районного суду.

Наказом апеляційного суду Чернівецькій області №24-к від 11.06.2003 року, на підставі Постанови Верховної Ради України від 03.04.2003 року №721-IV, позивача обрано суддею апеляційного суду безстроково. Зараховано в штат судової палати в цивільних справах, по переводу з посади судді місцевого Заставнівського районного суду Чернівецької області з 12.06.2003 року.

На підставі Рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 року №3138/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку", Наказом голови апеляційного суду Чернівецької області від 14.12.2016 року №05-02/249-к "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2" (а.с. 47-48), наказано:

1. Відрахувати ОСОБА_2 зі штату апеляційного суду Чернівецької області 14.12.2016 року у зв'язку з поданням заяви про відставку.

2. ОСОБА_2 виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

3. Відповідно до статті 83 КЗпП України виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за 2 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 12.06.2016 року по 13.12.2016 року.

Таким чином, позивач працював на посаді судді з 05.08.1996 року до 14.12.2016 року, що складає стаж 20 років 4 місяці, що підтверджується записами в трудовій книжці.

13.06.2017 року позивач звернувся до голови апеляційного суду Чернівецької області з заявою, в якій просив видати наказ про виплату 17-ти місячних заробітних плат з врахуванням одержаних 3-х місячних заробітних плат (а.с. 44).

Розглянувши вказане звернення позивача від 13.06.2017 року, відповідач листом від 13.06.2017 року за №01-54/П повідомив позивача, що згідно ст. 143 Закону "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону на момент звільнення ОСОБА_2) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою. Отже, на даний час відсутні підстави щодо задоволення заяви про видачу відповідного наказу та виплати допомоги у розмірі 17 місячних заробітних плат за останньою посадою (а.с. 45-46).

Відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_2 №20 від 14.06.2017 року, її загальна сума доходу за період з січня 2016 року по грудень 2016 року становила 351771,99 грн (а.с.15). Відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_2 №21 від 14.06.2017року, її загальна сума доходу за грудень 2016 року становила 90696,34грн (а.с.13).

Не погоджуючись з наказом голови апеляційного суду Чернівецької області від 14.12.2016 року №05-02/249-к "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2" та відмовою у внесені змін до вказаного наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До вказаних спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

В продовж роботи позивача на посаді судді з 05.08.1996 року по 14.12.2016 року, питання виплати суддям вихідної допомоги у зв'язку з відставкою регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-XII (чинний в період з 10.02.1993 року по 29.07.2010 року), Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI зі змінами та доповненнями (чинний в період з 30.07.2010 року по 29.09.2016) та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (чинний з 30.09.2016 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-XII судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Згідно з частиною першою статті 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (у редакції, яка діяла на час звільнення позивача) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Відповідно до частини третьої статті 116 цього Закону заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Частиною першою статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Отже, судом встановлено, що на день подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття Вищою радою правосуддя рішення про його звільнення, Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-XII, на норми якого посилається позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, втратив чинність із набранням чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI.

У свою чергу, право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, в редакції чинній станом на дату прийняття Рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 року №3138/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку", положеннями якого не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Враховуючи вищезазначене, суд не погоджується з твердженнями позивача щодо можливості застосування норм частини 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-ХІІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді - за 20 років.

Слід зазначити, що частина 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-ХІІ визначала обов'язок виплачувати вихідну неоподатковану допомогу у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи лише за умови виходу судді у відставку, однак не за умови виникнення права на подання заяви про відставку чи призначення на посаду судді під час дії даного Закону. Таким чином, посилання позивача про призначення його на посаду судді під час дії Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-ХІІ та застосування норм даного Закону до відносин, що виникли після втрати ним чинності є необгрунтованими.

Згідно із частинами першою та другою статті 29 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Голова апеляційного суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 року №3138/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку" та наказ голови апеляційного суду Чернівецької області від 14.12.2016 року №05-02/249-к "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2" прийняті після набрання чинності Законом № 1402-VIII, то суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно здійснено усі належні виплати позивачу, у зв'язку зі звільненням відповідно до ч. 1 ст. 143 цього Закону.

За таких обставин, у відповідача на час звільнення позивача з посади судді у зв'язку з виходом у відставку, були відсутні правові підстави для здійснення йому виплати вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожний повний рік роботи на посаді судді.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що при прийнятті спірного рішення відповідач діяв відповідно до вимог ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України. Судовим розглядом не встановлено порушення відповідачем зазначених критеріїв при винесенні спірного рішення та вчиненні дій, а тому позовні вимоги про визнання протиправним наказу голови апеляційного суду Чернівецької області №05-02/249-к від 14.12.2016 року в частині розміру нарахування та виплати вихідної допомоги судді та зобов'язання видати наказ про внесення змін у зазначений наказ та зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме 20 років, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з тим, що відповідно до Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судових витрат, суд не вирішує питання про їх розподіл.

На підставі викладеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.О. Григораш

Постанова в повному обсязі складена 14 серпня 2017 р., (13.08.2017 року - вихідний день).