Справа № 404/6317/16-а
Суддя: Павелко І. Л.
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 404/6317/16-а
Номер провадження 2-а/404/65/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі:

головуючого судді - Павелко І.Л.

участі секретарем - Клоченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кропивницького об»єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання протиправними рішення та спонукання до вчинення дій, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом та просить поновити їй виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49,46 і ст.35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою незаконно не поновленої і не виплаченої пенсії позивачці, допустивши негайне виконання виплати пенсії за 1 місяць.

На обґрунтування позову зазначила, що проживала в м. Кіровограді, в 2007 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. В зв»язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено. Представник позивача 07.04.2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду в м. Кіровограді із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та перерахунку її розміру відповідно діючого законодавства. 26.04.2016 року представниками позивачки було отримано відповідь, з якої вбачається, що управлінням в поновленні виплати пенсії відмовлено. Крім того, вважає, що відповідно до ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 %, тобто її пенсія підлягає обов'язковій індексації.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, його представник, в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялись, представник просила суд згідно поданої заяви провести розгляд справи у їх відсутності. При цьому, у поданих запереченнях просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що позивач до управління Пенсійного фонду України з жодними заявами особисто не зверталась та не пред'являла особисто оригінал паспорту; позивачем пропущено строк звернення до суду визначений ст.99 КАС України, так як позовні вимоги містять дату 07.10.2009 року, з цього часу до моменту подання адміністративного позову пройшло понад 7 років( позивач особисто не зверталася, перша заява, яка надійшла поштою, датована 15.12.2015 роком, а подана представником в квітні 2016 року); позивачка не надала документ про фактичне місце проживання в Україні; управлінням здійснено виплату пенсійних коштів по 31.03.2008 року, тобто на шість місяців наперед.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Представник ОСОБА_1 07.04.2016 року звернувся до Кіровоградського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та перерахунку її розміру відповідно діючого законодавства.

Відповідно до відповіді Кіровоградського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області за № 2/Д-15 від 18.04.2016 року підставами для відмови в поновленні виплати пенсії позивачу пенсії стало те, що позивачкою не поданий документ про її фактичне місце проживання в Україні та надання паспорту позивачки - громадянки України, для виїзду за кордон, а тому, згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій їй було відмовлено в поновленні виплати пенсії (а.с. 44 ).

Пунктом 16 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (із змінами), затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 визначено, що особа, яка звертається за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 р. №2235-111, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що громадянство України - це правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Статтею 2 цього Закону встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України, збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України та ст. 5 Закону закріплено, що документами, які підтверджують громадянство України є: 1) паспорт громадянина України; 2) свідоцтво про належність до громадянства України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 5) проїзний документ дитини; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Пунктом 1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, що затверджені постановкою Кабінету Міністрів України від 31 березня: 1995 р. № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 р. № 380) визначено, що «Паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт) і проїзний документ дитини (далі - проїзний документ) є документами, що посвідчують особу і підтверджують громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України в Ізраїлем, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Договір на сьогодні не ратифікований. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 р. від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді справ зобов'язаний враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Верховний Суд України, рішення якого відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись іншими судами України, у постанові від 06 жовтня 2015 року (справа № 308/108814-а) висловив правову позицію, згідно з якою з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

З огляду на те, що при зверненні представників ОСОБА_1.у 2015 році з питань перерахування, поновлення пенсії було надано паспорта громадян України для виїзду за кордон, який засвідчує її особу, що в повній мірі відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (із змінами), затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, у відповідача були відсутні підстави для відмови в поновленні виплати пенсії.

Таким чином, суд вважає, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, а саме з 07 жовтня 2009 року.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи протиправність дій відповідача, з метою захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, суд дійшов висновку про захист цих прав шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 виплати раніше призначеної пенсії.

З дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має право відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

У цій справі позивач просив суд зобов'язати відновити виплату пенсії з 07.10 2009 року з дня набрання чинності Рішення №25- рп/2009 , але представник позивача із заявою до управління УПФ звернувся 07.04.2016 року, тобто після спливу 7 років з часу прийняття вказаного рішення. Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за період з 07.10 2009 року по 06.04.2016 року у зв'язку з неповажністю причин пропуску строку давності встановлених ст.ст.99,100 КАС України, задовольняючи позов про зобов'язання виплат з 07.04.2016 року.

Заяву ОСОБА_1 яку вона адресувала 15.12.2015 року на адресу відповідача про призначення пенсії суд не може враховувати для початку здійснення виплат ,оскільки до заяви не було додано необхідних документів (копії трудової книжки, паспорту та інші а.с.43), що регламентовано Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно вимог ст. 94 КАС України, присудити із Державного бюджету України на користь позивача понесені по справі судові витрати в розмірі - 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 71, 160, 161-163 КАС України КАС України, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов - задовольнити частково.

Зобов'язати Кропивницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.04.2016 року шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку передбаченому ст.ст.49,46 і 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу.

В задоволення інших вимог відмовити.

Присудити із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1

по 551 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя Кіровського районного суду м.Кіровограда І. Л. Павелко