Справа № 807/211/17
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2017 рокум. Ужгород № 807/211/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Стенавська А.М.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача: Прокуратура Закарпатської області, представники - Андрейчик А.М., Ердик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Прокуратури Закарпатської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Закарпатської області № 76к від 10 лютого 2017 року щодо звільнення позивача з посади прокурора прокуратури міста Мукачева та з органів прокуратури Закарпатської області; поновлення позивача на посаді прокурора Мукачівської місцевої прокуратури з 14 лютого 2017 року; стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з прокуратури Закарпатської області; стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконним звільненням у розмірі 35 000 гривень з прокуратури Закарпатської області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач працювала в органах прокуратури з 13.06.2005р. За період роботи працювала на посадах помічника прокурора прокуратури міста Мукачева, прокурора прокуратури міста Мукачева. Її загальний стаж робота складає 11 років і 7 місяців, а також їй присвоєно класний чин юриста 1 класу. В позовних вимогах зазначає, що відповідно до наказу прокурора Закарпатської області № 76к від 10 лютого 2017 року її було звільнено з посади прокурора прокуратури міста Мукачева та органів прокуратури, у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 13 лютого 2017 року. Позивач вважає даний наказ невмотивованим, зазначаючи при цьому, що зміст наказу про звільнення не узгоджується зі змістом врученого їй попередження про звільнення, при цьому порушено процедуру звільнення, не враховано наданих їй законом гарантій щодо обов'язкового працевлаштування та за результатами пройденого нею тестування не запропоновано вільну посаду в реорганізованій прокуратурі.

Також в позовних вимогах позивачем було зазначено, що її неправомірно було усунуто від можливості прийняти участь у реформуванні прокуратури, порушивши її трудові права та інтереси, у тому числі її позбавлено було можливості прийняти участь у тестуванні для заміщення посади прокурора у відповідній новоствореній Мукачівській місцевій прокуратурі. Окрім цього, позивач стверджує про те, що оскільки у 2015 році її не було попереджено про зміни в організації виробництва і праці та скорочення, не ознайомлено з наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015р. № 79 про реформування прокуратури, а також з Порядком проведення тестування на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, дані обставини суттєво погіршило її становище порівняно з іншими працівниками прокуратури міста Мукачева, а тому це змусило її прийняти участь у тестуванні за новим порядком, який істотно погіршує її права порівняно з порядком 2015 року, що в результаті призвело до незаконного звільнення її з роботи.

Позивач в позовних вимогах також додатково зазначає, що внаслідок прийняття Наказу Генеральної прокуратури № 79 від 23 вересня 2015 року змін зазнала назва структурного підрозділу, у якому вона працювала, тому на її думку, зазначений наказ не може бути достатньою підставою для звільнення її з роботи. При цьому, додатково зазначає, що Наказ Генеральної прокуратури № 79 від 23 вересня 2015 року є фактом, який зумовив зміни в організації праці у прокуратурі Закарпатської області, проте, виходячи із змісту таких змін, вважає що такі не призвели до скорочення посади прокурора, яку позивач займала, оскільки у новоствореному підрозділі - «Мукачівська місцева прокуратура» така посада теж існувала на той час, а також на час її виходу з відпустки по догляду за дитиною. Натомість відповідач не врахував, що однією найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є його обов'язок працевлаштувати працівника.

Крім того, неправомірність звільнення позивач обґрунтовує нормами Кодексу законів про працю України та правовими позиціями вищих судів у справах про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією підприємства та скороченням штату працівників.

За таких обставин, звільнення її з посади прокурора міста Мукачева, на переконання позивача, є безпідставним та ґрунтується на помилковому застосуванні норм п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що свідчить про його незаконність, оскільки фактично посада, яку вона займала скорочення не зазнала, у зв'язку з чим жодна із вказаних відповідачем підстав у наказі про звільнення не може бути законною для її звільнення.

В подальшому, представник позивача подав заяву про зміну (уточнення) позовних вимог (а.с.131), в якій просив вважати правильною наступну позовну вимогу: «Поновити мене на посаді прокурора Мукачівської місцевої прокуратури та в органах прокуратури Закарпатської області - з 14 лютого 2017 року», а в решті позовні вимоги, викладені в резолютивній частині позовної заяви - залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили повністю.

Розглянувши подані сторонами документи та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 338 прокуратури Закарпатської області від 09.06.2005р. позивача було прийнято на посаду прокурора міста Мукачева на час відпустки по догляду за дитиною помічника прокурора вказаної прокуратури ОСОБА_6 з 13 червня поточного року з виплатою заробітною плати згідно штатного розпису (а.с.51).

Наказом прокуратури Закарпатської області № 95к від 07 лютого 2014 року позивачу було надано відпустку для догляду за дитиною (ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1) до досягнення нею трирічного віку з 24 березня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 включно (а.с.54).

Наказом прокурора Закарпатської області № 743к від 21 листопада 2016 року, згідно поданої заяви позивача, перервано відпустку прокурора прокуратури міста Мукачева ОСОБА_1, надану їй для догляду за дитиною - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним трирічного віку. У даному наказі також зазначено: вважати ОСОБА_1 такою, що приступила до виконання своїх службових обов'язків з 1 грудня 2016 року (а.с.58).

06.12.2016р. прокуратурою Закарпатської області позивача було попереджено про звільнення, з яким вона було ознайомлена 06.12.2016р. Окрім цього, позивачу було запропоновано посаду прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області на час відпустки ОСОБА_8 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника.

В подальшому, Наказом № 76к Прокуратури Закарпатської області від 10 лютого 2017 року позивача було звільнено з посади прокурора прокуратури міста Мукачева та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратур», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 13 лютого 2017 року (а.с.13).

Незаконність, на думку позивача, вищевказаного наказу про звільнення і стала підставою для звернення до суду з позовом про визнання його протиправним і скасування та поновлення на займаній посаді.

Виходячи з наведених обставин у справі, суд наголошує на наступному.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що спірні правовідносини, що є предметом розгляду у даному спорі стосується питання правомірності звільнення позивача з займаної нею посади та чи було дотримано процедуру звільнення, вирішення даного публічно-правового спору пов'язано з оцінкою тієї обставини чи законним є оскаржуваний позивачем наказ про звільнення її з роботи та чи було дотримано процедуру при звільненні її з роботи.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року зі змінами, чинний з 15 липня 2015 року (далі - Закон України «Про прокуратуру»).

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру»: систему прокуратури України становлять Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури, військові прокуратури, Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Новим Законом України «Про прокуратуру» визначено конкурсні засади відбору кандидатів на посаду прокурорів прокуратур.

Зокрема, це передбачено ст. 28 Закону України «Про прокуратуру».

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Так, згідно положень ст. 12, пункту 1-1 Перехідних положень та п. 1 Прикнінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» з 15.12.2015 року припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворюються у системі органів України місцеві прокуратури, перелік яких і територіальна юрисдикція визначається в Додатку до цього Закону.

В Додатку до Закону України «Про прокуратуру» визначено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур. У вказаному переліку в розділі «Закарпатська область» серед місцевих прокуратур є Мукачівська місцева прокуратура, до територіальної юрисдикції якої входить, зокрема, місто Мукачево.

Абзацом 3 п. 1 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що стаття 12 та Додаток до цього Закону набирають чинності з 15.12.2015 року.

З урахуванням наведеного, з 15.12.2015 року припинено функціонування шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, у тому числі і прокуратури міста Мукачева та утворено місцеві прокуратури згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», прокурорами вказаних прокуратур призначено осіб відповідно до п. 5-1 Закону.

Відповідно до пп. «в» ч. 1 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», до набрання чинності положеннями, передбаченими абз. 3 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Наказом Генеральної прокуратури України № 98 від 20.07.2015 року «Про затвердження порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» (далі - Порядок № 98) на виконання вимог Закону України «Про прокуратуру» визначено умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур.

Відповідно до п. 1.2 Порядку № 98 на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Згідно п. 5.2 Порядку № 98 працівник, який на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури.

Відповідно до підпунктів 9.1, 9.2 Порядку № 98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності. Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого.

Згідно підпунктами 9.4, 9.5 вказаного Порядку робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури. Керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Призначення кандидатів на посади прокурорів відбувається після призначення їх керівників, перших заступників та заступників.

Судом також встановлено той факт, що ОСОБА_1 подала документи для участі у тестуванні для зайняття посади прокурора Мукачівської місцевої прокуратури. За підсумками двох етапів тестування зайняла третю позицію у рейтинговому списку кандидатів на посади прокурорів у Мукачівській місцевій прокуратурі (а.с.67).

На час надходження рейтингових списків до прокуратури Закарпатської області у Мукачівській місцевій прокуратурі були наявні 3 вакантні посади прокурорів: 1) вакантна посада прокурора Мукачівської місцевої прокуратури; 2) тимчасово вакантна посада прокурора Мукачівської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_9; 3) тимчасово вакантна посада прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_8

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 26.07.2016р. № 265 (далі - Порядок № 265), тестування забезпечує умови об'єктивного і неупередженого з'ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та загальними здібностями виконувати службові обов'язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур.

Особи, які подали документи для участі у тестуванні та пройшли тестування є кандидатами для зайняття посад прокурорів у місцевих прокуратурах. Рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності. За результатами тестування ОСОБА_1 зайняла третю позицію у рейтинговому списку кандидатів на посади прокурорів у Мукачівській місцевій прокуратурі.

Відповідно до пункту 5 розділу ІХ Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та заяви кандидата видає наказ про призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата.

При цьому, кандидат з вищим балом має пріоритет на вибір вакантної посади для призначення у межах однієї місцевої прокуратури, що зокрема передбачено й у Порядку проведення тестування № 265 (а.с.170).

Зокрема, у рейтинговому списку кандидати на посаду прокурора - ОСОБА_10, ОСОБА_11, які зайняли відповідно 1 та 2 позицію у рейтингу обрали своїм місцем роботи - Мукачівську місцеву прокуратуру.

Це підтверджується з Відомостей щодо ознайомлення з переліком вакантних та тимчасово вакантних посад прокурорів Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області станом на 29 листопада 2016 року (а.с.103).

Одночасно, ні Законом України «Про прокуратуру», ні Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 26.07.2016 року № 265, не передбачено надання пріоритету щодо заміщення вакантних посад такій категорій кандидатів як прокурори, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах.

Як вже було встановлено судом, з 1 грудня 2016 року позивач перервала відпустку для догляду за дитиною. Однак, враховуючи те, що повноваження позивача як прокурора прокуратури міста Мукачева припинені із початком функціонування місцевих прокуратур, наказом керівника регіональної прокуратури позивача було закріплено за Мукачівської місцевої прокуратурою для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування (а.с.59). 06.12.2016 року, у порядку визначеному ст. 49-2 КЗпП України, позивача було попереджено про майбутнє звільнення та одночасно запропоновано іншу посаду, на яку вона претендувала за результатами тестування, однак від вказаної посади вона відмовилась.

Крім того, переважне право в залишенні на роботі не підлягало розгляду у зв'язку з особливостями призначення на вакантні посади, встановлені спеціальним законом, а саме Законом України «Про прокуратуру».

Суд зазначає, що відповідно до ст. 222 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26.05.2010р. з урахуванням правової позиції Верховного Суду України вказано, що норми КЗпП не можуть бути застосовані, оскільки відповідно до статті 3 КЗпП Ураїни він регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності і на спірні правовідносини не поширюється. Правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, регулюються спеціальним законодавством. Отже, це означає, що звільнення зі служби осіб з підстав скорочення штатів врегульовано спеціальним законодавством, а не нормами КЗпП.

Також, згідно правової позиції Верховного суду України, висловленій у постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вирішуючи спір, суд вважає безпідставними доводи позивача про порушення вимог статей 40, 42 та 49-2 КЗпП України при його звільненні, оскільки законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру».

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» встановлено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а з урахуванням пункту 9 частини 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже, підстави звільнення прокурора в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури чітко передбачено Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним по відношенню до норм Кодексу законів про працю України.

Окрім цього, суд критично ставиться до доводів позивача щодо того, що порядок № 265 від 2016р. порівняно з порядком № 98 від 2015р. істотно погіршує умови і процедуру положення Порядку № 98 2015р., оскільки затвердження порядків проведення конкурсів на заміщення вакантних посад прокурорів прокуратур є загальним нормативним внутрішнім актом, а затвердження даного документа є виключною компетенцією Генерального прокурора України відповідно до повноважень, передбачених ст. 9 Закону України «Про прокуратуру».

Водночас, статтею 11 Закону України «Про прокуратуру» передбачені повноваження керівника регіональної прокуратури, у тому числі щодо призначення та звільнення прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

При цьому, тестування є одним із видів конкурсних процедур та передбачає процес визначення кращих претендентів у відповідності з правилами, визначеними перед початком проведення цього процесу. Інформація про проведення тестування згідно з порядком № 98 була розміщена на офіційному сайті Генеральної прокуратури України, тобто таким чином забезпечено вільний доступ до такої інформації. Разом тим, окрім загальної інформації про проведення тестування, на сайті Генеральної прокуратури України було розміщено інформацію для працівників, які перебувають у декретних відпустках (відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), (а.с.101).

Як вбачається з матеріалів справи, за працівниками прокуратури, які на час проведення конкурсу перебувають у декретній відпустці і не проходять тестування разом з іншими працівниками, зберігається їхнє робоче місце. Однак, після виходу з декретної відпустки такі працівники повинні будуть пройти аналогічний конкурс (тестування на знання законодавства та загальних знань), але вони зможуть претендувати на зайняття посад лише за наявності вакансій в новоствореній місцевій прокуратурі (а.с.101).

Окрім цього, рішення щодо результатів тестування позивачем оскаржені не були.

Враховуючи дану обставину, у позивача відсутнє переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, оскільки місце позивача у рейтинговому списку не дає йому права конкурувати з іншими особами, які отримали вищий бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі (при цьому, як вже було з'ясовано судом, кандидати з вищим балом мають право пріоритету на вибір вакантної посади для призначення у межах однієї місцевої прокуратури). Також, згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 40 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України: трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Окрім цього, стаття 51 Закону України «Про прокуратуру» визначає загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п. 9. ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Дана норма узгоджується з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме у попередженні про звільнення (а.с.22-23), позивачу було запропоновано іншу посаду у зв'язку з скороченням кількості прокурорів, однак з займаною посадою вона була не згодна та відмовилась від неї (а.с.23).

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Такої ж правової позиції дотримується й Верховий суд України у своєму рішенні від 01.03.2017р., справа № 6-2485цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, у попереджені про звільнення позивачу було запропоновано тимчасово вакантну посаду прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області на час відпустки ОСОБА_8 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника.

Однак, від запропонованої посади позивач відмовилася, зазначивши про це у попередженні про звільнення.

У даній адміністративній справі судом встановлено, що відбулося скорочення посади, яку обіймала позивач у зв'язку з реорганізацією прокуратури та що їй було запропоновано вакантну посаду, а відтак суд вважає, відповідачем було дотримано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України при звільненні.

Щодо посилань позивача на те, що її було звільнено в момент її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, то суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до наказу прокуратури Закарпатської області № 95к від 07 лютого 2014 року (а.с.54).

Наказом прокурора Закарпатської області № 743к від 21 листопада 2016 року було перервано відпустку прокурора прокуратури міста Мукачева ОСОБА_1, надану їй для догляду за дитиною (а.с.16).

Підставою для прийняття такого рішення прокурора Закарпатської області стала особиста заява ОСОБА_1

Зокрема, це вбачається та підтверджується в виданому прокурором області наказі (а.с.16). Разом з тим, даний факт не заперечується сторонами.

Таким чином, дане твердження відповідача суд відхиляє, оскільки її звільнення відбулося вже не в період відпустки для догляду за дитиною, а в період фактичного перебування на роботі.

Окрім цього, не заслуговують на увагу посилання позивача на Лист Мінсоцполітики від 16.05.2012р. № 158/13/133-12, оскільки даний акт не є відомчим нормативним актом, не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, а його положення носять рекомендаційний характер.

Як наслідок, наказ прокуратури Закарпатської області за № 76к від 10 лютого 2017 року про звільнення позивача з посади прокурора прокуратури міста Мукачева та з органів прокуратури Закарпатської області є таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з використанням повноважень з метою з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення та своєчасно, а позовні вимоги про визнання його незаконним та зобов'язання поновити на посаді прокурора, є такими що до задоволення не підлягають.

А отже, не підлягає до задоволення і позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України: завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 3 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень, представив суду достатні та допустимі докази на спростування вищенаведених у позові обставин, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись статтями 19, 94, 104-106, 160, 163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області за уточненою позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Закарпатської області № 76к від 10 лютого 2017 року щодо звільнення позивача з посади прокурора прокуратури міста Мукачева та з органів прокуратури Закарпатської області; поновлення позивача на посаді прокурора Мукачівської місцевої прокуратури та в органах прокуратури Закарпатської області з 14 лютого 2017 року; стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з прокуратури Закарпатської області; стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконним звільненням у розмірі 35 000 гривень з прокуратури Закарпатської області - відмовити.

2.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяО.М. Шешеня

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 04 серпня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 09 серпня 2017 року.