Справа № 806/1553/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м.Житомир справа № 806/1553/17

час прийняття: 11 год. 10 хв. категорія 3.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Ясинська К.В.,

за участю: представників позивача Мазуренко Ю.П., Степанчук Л.С.,

представника відповідача Лугіна С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Комунального підприємства "Корнин" до Управління Держпраці у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови №ЖИ 130/06-15-006/0333 від 23.05.2017,

встановив:

Комунальне підприємство "Корнин" (далі - КП "Корнин") звернулось до суду з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Житомирській області від 23.05.2017 №ЖИ 130/06-15-006/0333. Мотивуючи позовні вимоги зазначає, що спірне рішення прийнято відповідачем з порушенням принципу пропорційності, зокрема, без дотримання балансу між цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення, і несприятливими наслідками для прав позивача, що полягає у необхідності сплати штрафу за бездіяльність, яка допущена без його вини. Крім того, відповідачем при прийнятті постанови про накладення штрафу не враховано всіх обставин, що мають значення для її прийняття. Зокрема, вказує на те, що КП "Корнин" є збитковим підприємством і не мало можливості сплатити заробітну плату. У свою чергу, відсутність коштів на виплату заробітної плати обумовлена тим, що невчасно повертається субсидія за використану населенням воду, а також, що Корнинська селищна рада за надання послуг частково здійснює перерахунок коштів. Указані обставини підтверджуються тим, що станом на 01.04.2017 заборгованість по субсидії становила 40000,00 грн, заборгованість Корнинської селищної ради складала 37120,31 грн. Попри це, зазначені обставини не були враховані відповідачем при прийнятті спірного рішення. На переконання позивача, фінансова відповідальність може застосовуватись за умови доведення протиправності та винності у діях чи бездіяльності роботодавця. З огляду на що, вважає, що прийняте відповідачем рішення про накладення штрафу є протиправним та підлягає скасування.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що спірна постанова прийнята управлінням Держпраці у Житомирській області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також, зазначив, що оскільки під час перевірки встановлено порушення позивачем статті 115 Кодексу законів про працю України, статті 21 Закону України "Про відпустки", відповідачем правомірно застосовано штраф на підставі абзацу 3 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Вислухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Встановлено, що у період з 04.05.2017 по 05.05.2017 головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Житомирській області Макогон О.М. проведено позапланову перевірку КП "Корнин", за результатами якої складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 05.05.2017 № 06-15-006/0333 (а.с. 21-28).

Актом перевірки з питань, що оскаржуються позивачем, зафіксовано наступні порушення:

частин першої, другої статті 115 Кодексу законів про працю України - на підприємстві існує заборгованість із заробітної плати і складає 1 місячний фонд заробітної плати (за березень 2017 року) у сумі 23363,76 грн. Виявлене порушення триває на день перевірки та вчинено проти всіх працівників підприємства, у тому числі проти контролера ОСОБА_5, заборгованість із заробітної плати у якої становить 789,96 грн, проти тракториста ОСОБА_6, заборгованість із заробітної плати у якого становить 2076,00 грн;

статті 21 Закону України "Про відпустки" в частині виплати заробітної плати за час відпустки не пізніше, як за три дні до початку відпустки. Вибірковою перевіркою встановлено, що порушення підтверджується до оператора ОСОБА_7, яка перебувала у відпустці з 18.06.2016, а заробітну плату за час відпустки отримала 21.07.2016, до оператора ОСОБА_6, який перебував у відпустці 06.07.2016, а заробітну плату за час відпустки отримав 21.07.2016.

За результатами розгляду акту перевірки, 23.05.2017 начальником управління Держпраці у Житомирській області прийнято постанову № ЖИ130/06-15-006/0333, якою на підставі абзацу 3 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України накладено на КП "Корнин" штраф у розмірі 9600,00 грн. (а.с. 17).

Вважаючи протиправним зазначене рішення відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі частиною першою статті 21 Закону України "Про відпустки", заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Статтею 25 Закону України "Про оплату праці" встановлено заборону будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Наведеними правовими нормами гарантовано працівникові своєчасну та повну виплату заробітної плати за відпрацьований період.

У свою чергу, частиною першою статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 3 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Представниками позивача не заперечується факт допущення виявлених перевіркою порушень статей 115 Кодексу законів про працю України та 21 Закону України "Про відпустки". При цьому, обґрунтовуючи протиправність спірної постанови, останні наголошували про відсутність протиправних дій та вини підприємства, оскільки саме відсутність коштів зумовила несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам.

Так, згідно довідки КП "Корнин" від 31.05.2017 № 296, станом на 01.04.2017 заборгованість по субсидії за воду склала 40000,00 грн, а Корнинська сільська рада за надані послуги заборгувала 37120,31 грн (а.с. 16).

На переконання позивача, указані обставини свідчать про відсутність у відповідача правових підстав для притягнення КП "Корнин" до відповідальності. Крім того, приймаючи спірну постанову, відповідачем порушено принцип пропорційності, зокрема, без дотримання балансу між цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення, і несприятливими наслідками для прав позивача, що полягає у необхідності сплати штрафу за бездіяльність, яка допущена без його вини.

Проте, доводи позивача не витримують жодної критики, з огляду на наступне.

Так, принцип пропорційності, який був названий в Угодах про утворення ЄС (зокрема, у статті 5 Договору про заснування Європейського співтовариства), а також закріплений в міжнародних нормативних актах, рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, орієнтує на те, що мета процесуальних дій має бути суспільно вагомою, для досягнення певної мети органи влади не можуть накладати на громадян зобов'язання, які перевищують установлені межі необхідності, а засіб досягнення суспільно вагомої мети має бути найменш обтяжливим для людини в конкретних умовах.

З'ясувавши усі обставини, які стали підставою для притягнення позивача до відповідальності, суд критично оцінює доводи позивача, з огляду на наступне.

Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10.12.1948 та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14 вересня 2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду, Договірні Сторони зобов'язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30 березня 2006 року набрав чинності Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини.

Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Отже, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд наголошує, що для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших державних гарантій.

Конституційний Суд України у Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України).

Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, зазначене у національному законодавстві України, зокрема у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 Закону України "Про оплату праці", де визначено також і питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту.

Суд наголошує, що поза увагою позивача залишається та обставина, що несвоєчасна виплата заробітної плати працівникам у першу чергу порушує права та законні очікування на отримання грошової винагороди за відпрацьований час таких працівників.

Враховуючи викладене, доводи позивача, покладені в основу позову, не можуть виправдовувати поведінку, що порушує законодавство про оплату праці в частині своєчасного та повного розрахунку, як винагороди за працю, з працівниками.

Також, суд зазначає, що зазначені обставини не є підставою для невиконання вимог Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки". Роботодавцем, на якого законодавством покладено обов'язок дотримання вимог нормативно-правових актів щодо оплати праці, є позивач, тому, в разі допущення порушень законодавства про оплату праці, саме КП "Корнин" має бути притягнутий до відповідальності.

З огляду на встановлені обставини у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті постанови від 23.05.2017 №ЖИ130/06-15-006/0333 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при прийнятті спірного рішення.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене, суд відмовляє КП "Корнин" у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

В задоволенні позовних вимог КП "Корнин" - відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 15 серпня 2017 р.