Справа № 529/630/17
Суддя: Гвоздик А. Є.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 529/630/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2017 року Диканський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.,

при секретарі Цихоцькій Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Диканька адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Решетилівського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Вказуючи на те, що у зв'язку з проведенням бойових дій на території Донецької та Луганської областей, вона разом зі своєю сім'єю були змушені покинути своє постійне місце проживання і виїхати з міста Луганськ. З того моменту позивач була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, отримала відповідну довідку від 19. 04. 2017 року та отримувала пенсію через Решетилівське об'єднане УПФ. Потім, позивач разом зі своєю сім'єю набули у власність житло у вигляді квартири АДРЕСА_1, зареєстрували своє місце проживання у смт. Диканька.

Далі, 05. 07. 2017 року позивач подала заяву до управління соціального захисту населення Диканської РДА про виключення його з бази даних про внутрішньо-переміщених осіб і 05 липня 2017 року була знята з обліку.

В подальшому нарахування пенсії позивачу було призупинено з 01 серпня 2017 року, тому вона звернулася до Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, які пояснили, що для продовження виплати пенсії, їй необхідно обов'язково подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Вказану відмову позивач вважає незаконною, у зв'язку з чим звернулася з вказаним позовом до суду та просить визнати дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії протиправними і зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії саме з 01. 08. 2017 року.

В судовому засідання позивач та її представник не з"явилися, а до суду подали письмову заяву в якій вказали, що позовні вимоги позивача вони підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити, а розгляд справи провести в їхню відсутність.

Представник відповідача - Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Полтавської області в судове засідання не з"явився, а до суду подав письмову заяву в якій вказав, що проти позовних вимог позивача заперечує, при цьому до суду надав письмове заперечення проти позову позивача, в якому вбачається, що відповідно до п. 4.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Згідно п. 4.12 Порядку при зміні місця проживання пенсіонера пенсійна справа пересилається до органу Пенсійного фонду за новим місцем проживання (реєстрації) одержувача пенсії. На запит пенсійної справи позивача від 21. 04. 2017 р. № 212/03, направлений до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (де раніше був на обліку позивач), надійшла тільки електронна пенсійна справа, по якій пенсія виплачується внутрішньо переміщеній особі, а відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07. 11. 2014 р. №595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01. 10. 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно довідки Управління соціального захисту населення Диканської РДА від 05.07.2017 року №04-16/1528 позивач знятий з обліку як внутрішньо переміщена особа з 5 липня 2017 року згідно поданої ним заяви.

Відповідач зазначив, що позивач має право в подальшому отримувати пенсію відповідно Порядку тільки за наявності в Управлінні пенсійної справи з оригіналами поданих документів.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши письмові заяви сторін, дослідивши наявні по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 11 КАС України визначає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Судом встановлено, що позивач у зв'язку із активізацією бойових дій на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерорестична операція була вимушена покинути своє місце проживання і переїхала проживати в смт. Диканька, де відповідно була взята на обліку в управлінні соціального захисту населення Диканської РДА, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою № від 19. 04. 2017 року.

Згідно довідки від 05. 07. 2017 року № 16/1529 виданої управлінням соціального захисту населення Диканської РДА позивача було знято з обліку в базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 05. 07. 2017 року за заявою та немає статусу внутрішньо переміщеної особи. Позивач, коли переїхав в смт. Диканька отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 та визнається відповідачем.

В подальшому позивач разом зі своєю сім'єю набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, і позивач 19. 04. 2017 року зареєструвала постійне місце проживання саме за вказаною адресою, що підтверджується зробленою відміткою у паспорті позивача.

З 01 серпня 2017 року нарахування та виплата пенсії було припинено, оскільки згідно інформації Управління соціального захисту населення Диканської районної державної адміністрації позивач була знята з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до листа Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Полтавської області від 11. 07. 2017 року вбачається, що для продовження виплати пенсії позивачу необхідно обов'язково подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Стаття 4 зазначеного Закону визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цьогоЗакону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Статтею 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У статті 49 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено інших підстав призупинення виплати пенсії, крім тих, що вказані статті 49 вказаного Закону.

Крім того, суд встановив те, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01 серпня 2017 року не виносилось.

Відповідач зазначає, що підставою для призупинення виплати пенсії позивачу була інформація, що міститься в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, з якої вбачається, що згідно поданої заяви позивач ОСОБА_1 був виключений із бази внутрішньо переміщених осіб, тобто на момент припинення нарахування та виплати йому пенсії за віком останній не є внутрішньо переміщеною особою.

Статтями 44, 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Позивач є громадянкою України і у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком, яка була їй призначена з 2003 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення.

Згідно з вимогами частини 2 статті 49 цього вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З матеріалів справи вбачається, що позивач після реєстрації місця проживання у АДРЕСА_1 та зняття з обліку бази внутрішньо переміщених осіб, з 05 липня 2017 року по 31 липня 2017 року отримувала пенсію за віком.

Крім того, судом встановлено, що позивач зверталася з письмовою заявою до Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про відновлення порушеного його права на виплату пенсії за віком, однак відповідач відмовив їй, посилаючись на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою.

Посилання відповідача у запереченнях від 28. 07. 2017 року на не надання позивачем довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи безпідставне, так як жодною нормою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»не передбачено, що для виплати пенсії на загальних підставах необхідно надати вище згадану довідку. Крім того, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи, на що посилався відповідач у своїх запереченнях та при прийнятті рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Стаття 64 Конституції України передбачає обмеження соціально-економічних прав (в тому числі зупиненням дії законів та їх окремих положень) на певний строк лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Водночас, на момент виникнення спору та його розгляду судом такий стан в Україні у передбаченому законом порядку запроваджено не було, встановлення обмежень щодо отримання пенсії деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян, ставить, громадян у нерівні умови, що також є порушенням принципів правової держави.

Суд приходить до переконання, що позивача позбавлено пенсії в порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод/Рим. 4.ХІ.1950/ (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) /далі - Конвенція/ в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України. Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на певні обставини припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_3 проти Нідерландів» /Van Raalte v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законові загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння.

Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Частиною 2 статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ч. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи згідно норм Конституції та законів України, а також міжнародних договорів. Враховуючи положення ст. 9 Конституції України та беручи до уваги Закон України від 17. 07. 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» та Закон України від 23. 02. 2006 року №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04. 11. 1950 року - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01. 11. 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19. 12. 2014 року №13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вище викладене, постанова Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, судом встановлено, що призупинення виплати пенсії позивачу з 01 серпня 2017 року було пов'язане саме з перевіркою інформації щодо реєстрації позивача в Єдиній базі даних переміщених осіб, обґрунтоване не наданням ОСОБА_1 довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, чим відповідач порушив право позивача на отримання пенсії за віком на загальних підставах.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне визнати дії Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 протиправними.

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів та не надав суду будь-яких доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо призупинення виплат пенсії позивачу з 1 серпня 2017 року.

Таким чином, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість та законність вимог позовної заяви, відтак, позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Враховуючи обставини справи, суддя вважає можливим звільнити заявника від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 46, 47, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 6-11, 69-71, 86, 94, 99, 158-163, 167, 186, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати дії Решетилівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, протиправними.

Зобов'язати Решетилівське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 серпня 2017 року.

Судові витрати у справі віднести за рахунок Державного бюджету України, тому як сторони звільнені від сплати судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий: