Справа № 815/4317/16
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4317/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Крусяна А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Осіпова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

29 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 776-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2014 році через ГУ ДМС України в Одеській області він звернувся із заявою про надання захисту в України, але відповідач відмовив у наданні йому статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначену відмову позивач вважає необґрунтованою, оскільки він, як громадянин Сирії, в 2012 році виїхав в Україну на навчання. Після закінчення підготовчого відділення виїхав на батьківщину до родичів, а в вересня 2014 року повернувся в Україну для продовження навчання, але не зміг сплатити за контракт, тому був відрахований. Проте, у зв'язку із початком громадянської війни, він не хоче та не може повертатися до своєї країни, в якій ідуть бойові дії.

Відповідач заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим та зазначаючи, що твердження позивача стосовно ситуації в його країні є надуманою інформацією та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року позовні вимоги задоволені частково. Рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 776-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову постанову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - християнин ортодокс.

Вперше в Україну позивач прибув у 2012 році на навчання. Державний кордон України перетинав легально 06.11.2012 року на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2 Протягом 2012-2013 рр. проходив навчання на підготовчому відділенні Одеської національної академії харчових технологій, про що тримав свідоцтво про закінчення підготовчого відділення. Після закінчення навчання заявник повернувся до Сирії та постійно проживав у м.Дамаск.

05 вересня 2014 року позивач вибув з Сирії автобусом сполучення Дамаск (Сирія) - Бейрут (Ліван). 06 вересня 2014 року авіарейсом Бейрут (Ліван) - Стамбул (Туреччина) - Київ (України) позивач прибув до України. Державний кордон України перетинав легально на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської реєстрації, яка діяла до 15.11.2014 року.

10 листопада 2014 року позивач звернувся до міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, справа № 2014ОD0287 (а.с. 111-119).

26 жовтня 2015 року, підтримуючи вищевказаний висновок, ДМС України прийнято рішення №776-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_2, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні (а.с. 65).

22 серпня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2015 року №484 (а.с. 66).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції не погодився з висновком відповідача, вважаючи, що рішення про відмову в наданні статусу біженця прийняте без врахуванням всіх обставин у справі, а саме без надання оцінки ситуації по країні походження, неспростування можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частина 2 цієї статті встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань в разі повернення, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною службою рішення щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від грудня 2012 року, жовтня 2013 року, жовтня 2014 року та листопада 2015 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і по теперішній час, закликає держави які не є сусідами Сирії приймати громадян цієї країни та інших осіб, що залишають країну в пошуках безпеки та захисту через зазначення значного загострення ситуації в країні плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб.

Судом першої інстанції вірно проаналізована інформація про країну походження, з якої вбачається, що регіон м.Дамаск, у якому проживав позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства (включаючи повітряне бомбардування), через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951р., а інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/). Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

У висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення відповідача, відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до Сирії, в зв'язку з чим порушена ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

На спростування висновку відповідача, що позиція позивача у висновку про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейсього Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейсього Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Боснію та Герцоговину, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції стосовно того, що ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Тому безпідставними є посилання апелянта про обґрунтовану відмову позивачу у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, враховуючи поліпшення ситуації в Сирії, оскільки суттєвими та не спростованими відповідачем є обставини, що саме під час перебування позивача в Україні, ситуація в країні походження змінилась, породжуючи серйозну небезпеку для заявника.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, відтак беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом побоюваннями повертатися у країну громадянської належності через бойові дії.

Крім того, відповідачем не надано оцінки тому, що позивач побоюється за власне життя, у разі повернення до Сирії, з підстав сповідування християнства, оскільки учасниками військового конфлікту також є озброєні ісламісти, у тому числі радикально налаштовані у відношенні до християн.

Аналіз наведених обставин дає підстав для висновку, що ДМС України, прийняла рішення на підставі формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" без врахування положень міжнародних конвенцій та аналізу ситуації щодо існування загрози для життя та безпеки позивача у разі його повернення до Сирії, в зв'язку з чим судом першої інстанції рішення ДМС України від 26.10.2015 року № 776-15 вірно визнано протиправним та скасовано.

Судова колегія звертає увагу відповідача на те, що при прийнятті рішення слід керуватися не лише законодавством України, а й чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, які є частиною національного законодавства України (ст.9 Конституції України).

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З вищенаведеного вбачається, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту, що підтверджується рекомендаціями УВКБ ООН,а отже судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що рішення ДМС підлягає скасуванню із покладенням на Державну міграційну службу України обов'язку повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян