Справа № П/9991/1182/12
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючогоГриціва М.І.,
суддів:Берднік І.С., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
за участю:

секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

представника Вищої ради правосуддя - Белінської О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року у справі за її позовом до (правонаступник - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ) про визнання незаконними та скасування рішень,

встановив:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 у порядку статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому з урахуванням зміни підстав і обґрунтування позовних вимог просила: визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги і визнати незаконним та скасувати подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року № 67/0/12-12 про звільнення її з посади судді названого суду за порушення присяги.

Вимоги обґрунтувала тим, що оспорювані рішення прийняті всупереч вимогам Конституції України, законів України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) та 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ). Вважала, що ВРЮ, приймаючи зазначені рішення, не дотрималась правових позицій постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та рішень Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 і 11 березня 2011 року № 2-рп/2011. Послалася також на те, що була порушена процедура прийняття оспорюваних рішень: її позбавили можливості знайомитися з матеріалами справи, засідання проводилось без неї, а притягнення до відповідальності відбувалося після спливу встановлених законодавством строків.

Вищий адміністративний суд України постановою від 28 лютого 2013 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення аргументував тим, що ВРЮ за результатами проведеної перевірки встановила несумлінне ставлення судді ОСОБА_1 до виконання своїх обов'язків. Вона необ'єктивно й упереджено розглянула кримінальну справу, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права. Внаслідок неправильної оцінки доказів і призначення м'якого покарання засудженим вдалося уникнути відповідальності за скоєні злочини. Вважає, що ці та інші встановлені ВРЮ дії судді ОСОБА_1 при здійсненні правосуддя давали обґрунтовані підстави визнати їх такими, що плямують звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, вказують на несумлінне виконання суддею своїх обов'язків і у підсумку свідчать про порушення нею присяги судді. Дії ВРЮ повністю узгоджуються зі статтею 126 Конституції, статтями 1, 3, 32 Закону № 22/98-ВР.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від

28 лютого 2013 року і ухвалення нового рішення - про задоволення позову. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ЕТS № 005, ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України»

(далі - Суд).

Представник ВРЮ заперечила проти задоволення позову та просила направити справу до того самого суду на новий розгляд.

Верховний Суд України заслухав пояснення особи, що бере участь у справі, перевірив наведені заявником обставини в межах його доводів і дійшов висновку про таке.

Суд у рішенні у справі «Куликов та інші проти України» констатував, що ВРЮ у поданні про звільнення заявника з посади судді зазначила, що вона (ОСОБА_1) як член колегії суддів брала участь у розгляді кримінальної справи та ухваленні рішення в ній. За результатами розгляду цієї справи було винесено незаконне рішення, частково скасоване судом вищої інстанції через те, що воно було необґрунтованим, а вирок - занадто м'яким. ВРЮ вважала, що рішення суду першої інстанції мало негативні наслідки: воно викликало обурення громадськості, оскільки кримінальна справа широко обговорювалася у засобах масової інформації. ВРЮ дійшла висновку, що заявник знехтувала вимогами процесуального законодавства, а її дії під час розгляду кримінальної справи не були сумлінними та неупередженими, тому вона підлягає звільненню з посади.

Щодо скарги заявниці за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд наголосив на тому, що національні органи, розглядаючи справу заявника, не були незалежними і неупередженими. Суд встановив, що провадження у ВРЮ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки.

Послався Суд і на те, що звільнення заявниці з посади судді становило втручання у її приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» та не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_1 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_1), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»

(далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Якщо виходити з характеру (змісту) дій, здійснених судом першої інстанції під час вирішення позову ОСОБА_1, конкретний прояв яких був встановлений Судом, то у підсумку можна дійти висновку, що оскаржене рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 243 КАС суд задовольняє заяву за наявності підстав, передбачених статтею 237 цього Кодексу. Якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення або направити справу на новий розгляд до суду, який виніс оскаржуване рішення.

Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.

Отже, заява ОСОБА_1 в частині скасування названого рішення підлягає задоволенню.

Що ж до прийняття рішення про задоволення позову, то ці вимоги не можуть бути задоволені, позаяк ні рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України», ні фактичні обставини справи не вказують на необхідність і можливість Верховного Суду України розглядати спір по суті заявлених вимог.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-237, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

постановив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до того самого суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: І.С. Берднік В.І. Гуменюк

А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок

Г.В. Канигіна М.Є. Короткевич

О.В. Кривенда Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук Б.М. Пошва

О.Б. Прокопенко Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко В.Ф. Школяров