Справа № 823/899/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2017 року справа № 823/899/17

12 год. 00 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Савості С.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 - особисто, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 - за довіреностями, представників третьої особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації в особі ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - управління Держпраці у Черкаській області, про визнання протиправної відмови щодо нарахування та виплати заробітної плати, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Христинівської районної державної адміністрації в особі ОСОБА_6 (далі - відповідач) з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною відмову Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1;

- зобов'язати Христинівську районну державну адміністрацію Черкаської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за останній день роботи 22.12.2016;

- зобов'язати Христинівську районну державну адміністрацію Черкаської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (затримки повного розрахунку) з 23.12.2017 по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач всупереч вимог чинного законодавства України не нарахував та не виплатив заробітну плату позивачеві за 22.12.2016. А тому, на думку позивача, стягнення недоплаченої заробітної плати на його користь є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, наданих до суду 21.07.2017, а також пояснив, що 22.12.2016 дійсно перебував на роботі в Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області, проте робоче місце йому надано не було.

Крім того, позивач посилався на висновки, викладені в листі управління Держпраці у Черкаській області від 03.03.2017 №Б-87/14-1, та які, на його думку, підтверджують факт перебування позивача на роботі.

Згідно до наданих 21.07.2017 суду заперечень, відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечує повністю, оскільки 22.12.2016 позивач на службі не перебував, ніякої роботи не виконував, а тому у відповідача відсутні підстави для нарахування та виплати позивачеві заробітної плати.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях та пояснили, що одним із принципів трудових відносин є відплатність праці, проте 22.12.2016 позивач на роботі не перебував, що також підтверджується актом про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника від 22.12.2016, а також табелем обліку використання робочого часу з 01.12.2016 по 31.12.2016.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - управління Держпраці у Черкаській області у судовому засіданні пояснили, що листа управління Держпраці у Черкаській області від 03.03.2017 №Б-87/14-1, на який посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, було складено на підставі документів, переданих державним інспектором управління Держпраці у Черкаській області, який проводив перевірку додержання законодавства про працю у Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області.

Також представники третьої особи вказали, що оскільки перевіряючий за результатами проведеної перевірки не надав до управління Держпраці у Черкаській області акт про відсутність позивача на службі в Христинівській районній державній адміністрації від 22.12.2016, тому начальник управління Держпраці у Черкаській області на підставі лише заяви позивача про поновлення на посаді від 22.12.2016 та розпорядження про звільнення позивача від 22.12.2016 в листі від 03.03.2017 №Б-87/14-1 повідомив позивача про те, що перевіркою за результатами розгляду його скарги було встановлено, що 22.12.2016 позивач перебував на службі у Христинівській районній державній адміністрації.

Однак, як зазначили представники третьої особи, в судовому засіданні такий висновок є хибним, оскільки при складанні листа не враховано акт про відсутність позивача на службі в Христинівській районній державній адміністрації від 22.12.2016.

Також, у судовому засіданні 11.08.2017 в якості свідка було допитано ОСОБА_7 - державного інспектора управління Держпраці у Черкаській області, саме який і проводив перевірку додержання законодавства про працю у Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області. Так, свідок пояснив, що у період з 07.03.2017 по 09.03.2017 ним було проведено перевірку додержання законодавства про працю у Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області, яка проводилась у зв'язку із зверненням позивача до управління Держпраці у Черкаській області щодо порушення законодавства про працю Христинівською районною державною адміністрацією. Як вказав свідок, при проведенні перевірки ним було досліджено заяву позивача про поновлення на посаді від 22.12.2016, розпорядження про звільнення позивача від 22.12.2016, табель обліку робочого часу апарату Христинівської районної державної адміністрації за грудень 2016 року та акт про відсутність позивача на службі в Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області від 22.12.2016 та встановлено, що 22.12.2016 позивач дійсно вчинив прогул, а тому підстави для нарахування йому заробітної плати за цей день відсутні, а тому в акті складеному за результатами проведеної перевірки свідок вказав, що під час проведення перевірки порушень законодавства про працю не виявлено.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - управління Держпраці у Черкаській області, покази свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні 11.08.2017, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд зазначає про таке.

22.12.2016 на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016 по справі № 823/836/16 за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6, про скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди розпорядженням Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області №180-к «Про поновлення ОСОБА_1.» позивача поновлено на посаді заступника голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області з 02.06.2016.

22.12.2016 згідно з розпорядженням Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області №181-к «Про звільнення ОСОБА_1.» припинено державну службу позивача та звільнено його з посади заступника голови Христинівської районної державної адміністрації. Правомірність вказаного розпорядження є предметом розгляду іншої адміністративної справи № 823/117/17, що перебуває на розгляді в адміністративних судах України.

Одночасно, суд зазначає, що підставою та предметом розгляду даної адміністративної справи є не нарахування та не виплата відповідачем позивачеві заробітної плати за один день - 22.12.2016. При цьому, доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок за цей день, особи, що беруть участь у справі суду не назвали та не надали.

Так, позивач, посилаючись на протиправність дій з боку відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за 22.12.2016 вказує на висновки, викладені в листі управління Держпраці у Черкаській області від 03.03.2017 №Б-87/14-1 наданому у відповідь на звернення позивача щодо порушення законодавства про працю Христинівською районною державною адміністрацією.

У листі управління Держпраці у Черкаській області від 03.03.2017 №Б-87/14-1 зазначено, що проведеною головним державним інспектором управління Держпраці у Черкаській області перевіркою додержання законодавства про працю встановлено, що позивачем 22.12.2016 подано заяву на ім'я голови Христинівської районної державної адміністрації про поновлення на посаді заступника голови Христинівської районної державної адміністрації, відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016 по справі № 823/836/16, цього ж дня позивача було ознайомлено зі змістом розпорядження Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області №181-к «Про звільнення ОСОБА_1.». Як зазначено у листі управління Держпраці у Черкаській області від 03.03.2017 №Б-87/14-1 дані факти свідчать про перебування позивача на робочому місці 22.12.2016 та безпідставне ненарахування заробітної плати за вказаний день.

Однак, суд критично оцінює висновки, викладені у цьому листі з огляду на фактичні обставини справи та їх спростування іншими належними доказами та показами свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні 11.08.2017.

Так, відповідно до акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 23-22-18/0236 під час проведення позапланової перевірки Христинівської районної державної адміністрації порушень законодавства про працю не виявлено. Також в цьому акті зазначено, що праця неповнолітніх в установі не застосовується, соціальні гарантії з оплати праці дотримуються, а при проведенні перевірки здійснено роз'яснювальну роботу щодо виплати мінімальної заробітної плати відповідно до останніх змін в законодавстві України.

При цьому, представники відповідача під час судового розгляду справи вказали, що заява позивача про поновлення на роботі була фактично подана до відділу документообігу та контролю апарату Христинівської районної державної адміністрації о 10 год. 05 хв. 22.12.2016, проте позивач протягом цього дня на роботі не з'являвся.

Крім того, згідно акту про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника від 22.12.2016 керівником апарату Христинівської районної державної адміністрації ОСОБА_2, начальником відділу документообігу та контролю апарату Христинівської районної державної адміністрації ОСОБА_8 та головним спеціалістом з питань управління персоналом апарату Христинівської районної державної адміністрації ОСОБА_9 засвідчено факт відсутності позивача на роботі з 14 год. 00 хв. до 17 год. 15 хв., у зв'язку з чим в табелі обліку використання робочого часу апарату Христинівської районної державної адміністрації з 01.12.2016 по 31.12.2016, позивачеві 22.12.2016 відмічено як прогул.

Також суд зазначає, що згідно роздрукування частини технічного запису судових засідань у адміністративній справі № 823/117/17 з компакт-диску серійний номер 2017.05.03-15.01, судом встановлено, що 10.03.2017 під час судового розгляду адміністративної справи 823/117/17 за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області, третя особа - голова Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області ОСОБА_6 про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії у Черкаському окружному адміністративному суді ОСОБА_1 вказав, що 22.12.2016 перебував в м. Києві, заяву про поновлення на посаді заступника голови Христинівської районної державної адміністрації разом із копією вступної та резолютивної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016 по справі № 823/836/16 заніс за дорученням ОСОБА_1 ОСОБА_10. Також ОСОБА_1 вказав, що 22.12.2016 фізично на роботі перебувати не міг, тому ознайомитися з розпорядженням про його звільнення 22.12.2016 також не міг, з наказом про звільнення фактично ознайомився 23.12.2016, помилково проставивши дату ознайомлення - 22.12.2016.

Проте, під час судового розгляду даної адміністративної справи позивач неодноразово наполягав на тому, що 22.12.2016 він був на роботі у Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно ч.2 ст.49 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Тому, вбачається, що надання позивачем пояснень різного змісту під час судового розгляду даної адміністративної справи та під час розгляду в Черкаському окружному адміністративному суді адміністративної справи № 823/836/16 свідчить про недобросовісність позивача та має на меті ввести суд в оману.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово вказував, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінґенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 8 липня 1986 року, серія A, №. 103, п. 46).

Таким чином, з огляду на викладене вище, вбачається, що твердження позивача про те, що його перебування протягом кількох годин 22.12.2016 в приміщенні Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області є достатньою підставою вважати, що він перебував на роботі і, відповідно, має право на оплату праці за цей день є оціночним судженням позивача, що потребує критичної оцінки з боку суду.

Крім того, суд зазначає, що беззаперечних, належних та допустимих доказів перебування в приміщенні Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області 22.12.2016 протягом робочого часу позивач не назвав та не надав.

Одночасно, суд зазначає, що поновлення позивача на посаді заступника голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016 по справі № 823/836/16 згідно розпорядження №180-к від 22.12.2016 відбулось із поновленням всіх прав та обов'язків позивача як державного службовця.

Тому, враховуючи, що з матеріалів справи та пояснень осіб, що беруть участь у справі, а також показів свідка в судовому засіданні 11.08.2017, судом встановлено відсутність позивача на роботі 22.12.2016, суд зазначає про таке.

В статті 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 94 Кодексу законів про працю України).

Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Статтею 1 Закону № 108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Крім того, ст. 50 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов'язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

При цьому, суд зазначає, що нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розпис; розцінки та норми праці; накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок, матеріальної допомоги тощо); табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Однак, суд зазначає, що з аналізу зазначених норм та висновків викладених Конституційним Судом України у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 випливає, що обов'язок у роботодавця оплатити працю працівника (службовця) виникає лише тоді, коли робітник (службовець) сумлінно ставився до своїх трудових обов'язків і робота була дійсно виконана.

При цьому, з матеріалів справи, пояснень осіб, що беруть участь у справі, а також показів свідка в судовому засіданні 11.08.2017, судом встановлено, що у зв'язку з відсутністю позивача на роботі - в Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області 22.12.2016, цей день зараховано позивачеві як прогул, що відображено в табелі обліку використання робочого часу апарату Христинівської районної державної адміністрації з 01.12.2016 по 31.12.2016.

Одночасно, суд зазначає, що чинним законодавством України не розкрито зміст поняття «прогул», проте у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями) зазначено, що прогул - це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно впродовж робочого дня без поважних причин.

Таке визначення узгоджується і з пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією органу державної влади, органу місцевого самоврядування, державного підприємства, установи чи організації, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Крім того, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника за прогул одразу після виявлення такого проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

При цьому, доказів поважності відсутності позивача в приміщенні Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області 22.12.2016 суду позивачем не надано.

Також суд наголошує, що відповідно до ст.57 Кодексу законів про працю України час початку і закінчення роботи має встановлюватись правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності.

Загальні положення щодо організації внутрішнього службового розпорядку органу державної влади, іншого державного органу, його апарату (далі - державний орган), режим роботи, умови перебування державного службовця в органі державної влади та забезпечення раціонального використання його робочого часу визначаються Типовими правилами внутрішнього службового розпорядку, затвердженими Наказом Національного агентства України з питань державної служби 03.03.2016 № 50 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 березня 2016 за № 457/28587 (далі - Типові правила).

Робочий час та час відпочинку державного службовця врегульовано в розділі ІІІ Типових правил.

Так, тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень.

У державних органах, як правило, встановлюється п'ятиденний робочий тиждень із тривалістю роботи по днях: понеділок, вівторок, середа, четвер - по 8 годин 15 хвилин, п'ятниця - 7 годин; вихідні дні - субота і неділя.

Режим роботи державного органу встановлюється з урахуванням загальноприйнятого режиму роботи підприємств, установ і організацій у певній місцевості.

У зв'язку зі службовою необхідністю, зумовленою специфікою та особливостями роботи у відповідному органі державної влади (його структурному підрозділі), може встановлюватися інший режим роботи відповідно до законодавства про працю.

Початок та кінець робочого часу, перерва, що надається для відпочинку і харчування, встановлюються для державного службовця з урахуванням режиму роботи державного органу.

Тривалість перерви для відпочинку і харчування становить, як правило, 45 хвилин. Перерва не включається в робочий час, і державний службовець може використовувати її на свій розсуд. На цей час він може відлучатися з місця роботи.

Напередодні святкових та неробочих днів тривалість робочого дня скорочується на одну годину як при п'ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні.

Напередодні вихідних днів тривалість роботи при шестиденному робочому тижні не може перевищувати 5 годин.

Працівникам забороняється відволікати державного службовця від виконання його посадових обов'язків.

Облік робочого часу у державному органі здійснюється у відповідному журналі обліку робочого часу/табелі робочого часу (далі - журнал) або за допомогою відповідної електронної програми, що є складовою автоматизованої системи контролю доступу до приміщень адміністративних будівель державного органу (далі - система обліку робочого часу).

Для забезпечення контролю своєчасного виходу прибуття на роботу відомості зазначених систем обліку робочого часу подаються відповідальною особою до служби управління персоналом державного органу.

Вихід державного службовця за межі адміністративної будівлі державного органу у робочий час зі службових питань відбувається з відома його безпосереднього керівника. У державному органі може вестися журнал реєстрації місцевих відряджень.

Одночасно, суд зазначає, що облік робочого часу - це фіксування відомостей про явку працівників на роботу і виконання ними встановленої тривалості робочого часу. Облік робочого часу ведеться в табелях встановленої форми.

При поденному обліку підраховується робочий час протягом кожного дня. Така система обліку робочого часу застосовується при точно встановленому робочому часі, який має однакову щоденну тривалість.

Отже, враховуючи, що для держслужбовців встановлена точна щоденна тривалість робочого часу, до держслужбовців не може бути застосовано погодинну оплату праці.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, враховуючи, що позивачем 22.12.2016 вчинено прогул - відсутність в Христинівській районній державній адміністрації Черкаської області відповідачем в табелі обліку використання робочого часу за грудень 2016 року, 22.12.2016 відмічено як прогул позивача.

Одночасно, суд зазначає, що якщо неявку працівника табелювали як прогул, підприємство не зобов'язане нараховувати йому зарплату за весь період прогулу.

За період прогулу заробітна плата працівнику не нараховується на підставі статті 94 Кодексу законів про працю України оскільки заробітна плата ? це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Крім того, суд зазначає, що позивач прибувши на роботу 22.12.2016, як такий, що має бути поновлений цього ж дня згідно рішення суду на посаді заступника голови Христинівської районної ради Черкаської області мав відразу приступити до виконання своїх службових обов'язків. При цьому, як пояснили представники відповідача в судовому засіданні, в журналі обліку робочого часу працівників Христинівської районної державної адміністрації 22.12.2016 відсутня інформація щодо перебування ОСОБА_1 на роботі.

Суд критично ставиться до посилання позивача на те, що його фактичного допуску до роботи не відбулось, у зв'язку із незабезпеченням його робочим місцем з огляду на те, що внутрішній службовий розпорядок органу державної влади, у даному випадку - Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області передбачає умови перебування державного службовця в органі державної влади та забезпечення раціонального використання його робочого часу. Чинне законодавство України не ставить в взаємозалежність виконання повноважень та службових обов'язків державного службовця до його перебування на певному робочому місці, як посилався позивач - кабінеті, з наданням відповідних меблів тощо.

А тому, на підставі вищевикладеного, враховуючи, що внаслідок відсутності позивача в приміщенні Христинівської районної ради Черкаської області 22.12.2016 та поденний облік робочого часу в апараті Христинівської районної державної адміністрації - 22.12.2016 заробітна плата позивачеві не нараховувалась, у зв'язку із вчиненням ним прогулу у цей день.

Одночасно суд зазначає, що доказів прийняття Христинівською районною державною адміністрацією актів індивідуальної дії, які б містили рішення про відмову Христинівської районної державної адміністрації нарахувати позивачеві заробітну плату за 22.12.2016, так само як і доказів звернення позивача до Христинівської районної державної адміністрації з такими вимогами в досудовому порядку - суду особи, які беруть участь у справі не назвали та не надали.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінивши наявні у справі докази, а також покази свідка у судовому засіданні 11.08.2017 у їх взаємному зв'язку, суд дійшов до висновку, що відповідачем не було порушено прав позивача при ненарахуванні заробітної плати за 22.12.2016, що виключає правові підстави для зобов'язання Христинівської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити заробітну плату за 22.12.2016.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем строків на звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає про таке.

Частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Тобто, чинне законодавство обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Одночасно, суд наголошує, що підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом стала бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні позивача заробітної плати за 22.12.2016.

Згідно із частиною 1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013 №8-рп/2013, зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім того, суд зазначає, що оскільки нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, то до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати Кодекс законів про працю України.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що оскільки на дані правовідносини розповсюджується вимоги ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою не обмежено строк звернення до суду за стягненням належної заробітної плати, то позивач не пропустив строк звернення до суду із відповідним позовом до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області

Вказана позиція також підтверджується постановою Верховного Суду України від 26.10.2016 № 6-1395цс16.

Відповідно до частини 2 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про правомірність не нарахування та невиплати заробітної плати позивачеві за 22.12.2016, позовна вимога зобов'язати Христинівську районну державну адміністрацію нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (затримки повного розрахунку) з 23.12.2012 по день фактичного розрахунку - не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправною відмову Христинівської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачеві, а також про зобов'язання Христинівської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити заробітну плату за 22.12.2016.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідача суд дійшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно положень ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 71, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 14.08.2017.