Справа № 809/748/17
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2017 р. № 809/748/17

14 год. 20 хв. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Ткачуку І.М.,

за участю: представника позивача Борсука В.Я.,

представника відповідача Бобика Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2017 Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" (далі - відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не виконав нормативу по працевлаштуванню у 2016 році одного інваліда та в строк до 19 квітня 2017 року самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом, в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві, яка становила 17 540 грн. Крім того, за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій, у відповідності до частини 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідачу була нарахована пеня в розмірі 112,32 грн., яка залишилась несплачена. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені, яку просив стягнути позивач, становить 17 652,32 грн.

Представник позивача вимоги, викладені в адміністративному позові підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що розрахунки адміністративно-господарської санкції здійснені з врахуванням пункту 3.7. Наказу Міністерство праці та соціальної політики України 10.02.2007 № 42 Про затвердження форми звітності N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" та Інструкції щодо заповнення форми звітності N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2007 р. за N 117/13384, яким передбачено обрахунок адміністративно-господарської санкції для роботодавця, в якого працює 15 осіб і більше в розмірі річної заробітної плати. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказав, що частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Так, як штатна чисельність працівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" складає 15 осіб, на думку позивача у спірних правовідносинах адміністративно-господарська санкція складає половину середньої річної заробітної плати на цьому підприємстві та відповідно пеня повинна бути обрахована виходячи із половини середньої річної заробітної плати. Тому просить суд стягнути в відповідача адміністративно-господарську санкцію в розмірі 8 770 грн. та пеню в сумі 56,12 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що згідно дослідженого в якості письмового доказу по справі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, поданого Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" до Фонду соціального захисту інвалідів, у 2016 році середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу даного підприємства становила 15 осіб, фонд оплати праці склав 268 100 грн. (а.с.8).

Дані обставини відповідно до ч.3 ст.72 КАС України доказуванню не підлягають як такі, що визнаються сторонами і в суду не виникає сумініві щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантування їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами визначені, Законом України ''Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні''.

Відповідно до частини першої статті 17 вказаного Закону, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, не забороненою законом.

Частина 3 ст. 18 Закону України ''Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні'' встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положенням статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно абз.9 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

У відповідності до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, для відповідача повинна становити 1 особу. Однак судом встановлено, що згідно наданого Фонду соціального захисту інвалідів відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, копія якого наявна в матеріалах справи, протягом 2016 року на підприємстві не було працевлаштовано жодного інваліда. Таким чином норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" у 2016 році не виконало.

Крім того, згідно листа за № 758-05/28-17 від 09.06.2017 року Рогатинського районного центру зайнятості, відповідач у 2016 році інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН не подавав.

Таким чином, судом встановлено, що в 2016 році відповідач безпідставно не виконав обов'язок працевлаштувати однієї особи-інваліда, а відтак зобов'язаний сплатити визначені Законом санкції.

Однак суд не погоджується з розміром санкції, заявленої до стягнення, та правомірністю застосування відповідачем до спірних правовідносин приписів частини 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Так, як встановлено в судовому засіданні, середньооблікова кількість працівників відповідача за 2016 рік становила 15 осіб.

Згідно ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Суд зазначає, що у вищевказаній нормі Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" законодавцем допущено нечітке визначення кількості працюючих працівників на підприємствах, до яких повинна застосовуватися адміністративно-господарська санкція в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, зокрема на підприємстві, де кількість працюючих становить 15 осіб, тобто дана норма не відповідає вимогам щодо якості Закону.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини, пунктом 115 рішення від 14 червня 2007 року в справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (Заява N 77703/01) вкотре надано трактування поняття «якість закону», зокрема зазначено, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі - у разі потреби, за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку.

Виходячи з системного аналізу практики Європейського суду з прав людини», на переконання суду, оскільки відповідальність за якість Закону несе держава, негативні наслідки у разі незабепечення чіткого розуміння та неоднозначного тлумаченя нормативних актів повинні наставати для суб'єкта владних повноважень, а не об'єкту управління, яким в даному випадку є відповідач по справі.

Враховуючи, що приписи частини 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не дають однозначного висновку щодо неправомірності застосування адміністративно-господарських санкцій в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, де кількість працюючих становить 15 осіб, на переконання суду, дане положення статті 20 вказаного Закону підлягало до застосування у спірних правовідносинах.

У відповідності з положеннями п.2 ч.1, ч.4 ст.9 КАС України суд не приймає до уваги посилання представника позивача на методику обрахунку адміністративно-господарської санкції відповідно до пункту 3.7. Наказу Міністерство праці та соціальної політики України 10.02.2007 № 42 Про затвердження форми звітності N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" та Інструкції щодо заповнення форми звітності N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2007 р. за N 117/13384, оскільки в даному нормативно-правовому акті Міністерство праці та соціальної політики України допустило довільне трактування приписів частини 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на користь суб'єкта владних повноважень, яке в даному випадку не відповідає Закону України, як правовому акту, що має вищу юридичну силу.

Таким чином, виходячи із половини середньорічної заробітної плати штатного працівника, розмір адміністративно-господарських санкцій, які підлягали до сплати відповідачем на користь Фонду соціального захисту інвалідів за 2016 рік, становить 8 770 грн.

Окрім того, згідно ч.2 ст.20 вказаного Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. За таких обставин до відповідача слід застосувати пеню в сумі 56,12 грн.

За таких обставин позовні вимоги слід задовольнити частково в розмірі 8 826 грн. 12 коп., а в задоволені позовних вимог в іншій частині - відмовити.

На підставі ст.ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", керуючись ст.ст.8,158-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремонтно-будівельна дільниця №14" на користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції в розмірі 8 870 (вісім тисяч вісімсот сімдесят) грн. та пеню за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 56 (п'ядесят шість) грн. 12 коп.

В задоволені позову в іншій частині відмовити.

Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.

Постанова складена в повному обсязі 14.08.2017 року.