Справа № 826/7532/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7532/15 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, треті особи: відкрите акціонерне товариство банк «Біг Енергія», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), треті особи: відкрите акціонерне товариство банк «Біг Енергія», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправними дії відповідача при винесенні постанови «Про скасування процесуального документа» від 03 квітня 2015 року; скасування постанови начальника відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві «Про скасування процесуального документа» від 03 квітня 2015 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 18 січня 2017 року позов задовольнив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову - відмовити. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

26 липня 2017 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідно до ст. 53 КАС України, було залучено протокольною ухвалою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні відповідача перебуває виконавче провадження ВП № 25426593, яке було відкрито 30.03.2011 року щодо примусового виконання виконавчого напису № 681 від 20.03.2011 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. Даним виконавчим написом було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 для задоволення вимог ВАТ Банк «БІГ Енергія» у розмірі 843 569, 99 грн. за рахунок коштів отриманих від реалізації вказаної квартири.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві 06.10.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.03.2014 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 року у справі № 754/3686/14-ц було замінено сторону у виконавчому провадженні № 25426593, а саме: замінено стягувача ВАТ Банк «БІГ Енергія» на TOB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві було проведено перевірку виконавчого провадження № 25426593 та 03.04.2015 року винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу № 25426593 від 06.10.2014 року з підстав, що державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса не направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником.

Не погоджуючись з постановою начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03.03.2015 року, позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 є непридатним для постійного проживання, а тому положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на позивача, оскільки відповідачем не надано суду доказів того, що у власності позивача є інше нерухоме житлове майно, окрім квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов з огляду на наявні в матеріалах справи фотографії будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Судом апеляційної інстанції було зроблено запит до Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області для підтвердження того, що будинок і житлова площа (приміщення) цього будинку, які містяться на фотографіях, знаходяться саме за адресою: АДРЕСА_2, а не за будь - якою іншою адресою.

20.07.2017 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла від сільського голови Яхнівської сільської ради Фастівського району Київської області відповідь на даний запит, в якій вказано, що будинок і житлова площа (приміщення) цього будинку, які містяться на фотографіях, знаходяться саме за адресою: АДРЕСА_2.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За змістом статті 25 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. А відтак прийняття рішень про визнання житловою нерухомості непридатною для проживання, в тому числі у зв'язку з аварійним станом законом віднесено саме до компетенції сільської, селищної, міської ради.

Згідно ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; сприяння розширенню житлового будівництва, подання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, в отриманні кредитів, у тому числі пільгових, та субсидій для будівництва чи придбання житла; подання допомоги власникам квартир (будинків) в їх обслуговуванні та ремонті; сприяння створенню об'єднань співвласників багатоквартирних будинків;

З вказаної норми вбачається, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Приписами ст. 4 Житлового Кодексу України передбачено, що житловий фонд включає жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Згідно із ст. 6 Житлового кодексу України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ст. 7 Житлового кодексу України, порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української PCP.

Пунктами 3 та 4 Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 189 від 26.04.1984 року, передбачено порядок проведення обстеження стану жилих будинків.

Як убачається з вищевказаних норм, таке обстеження здійснюється відповідними особами та закінчується складанням відповідного акту.

Згідно з п. 5 даного Положення якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

Відповідно до п. 8 Положення виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів розглядає подані комісією матеріали і приймає рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання.

При цьому, згідно із п. 10 Положення виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів або утворювані ними органи управління, а також відповідні підприємства, установи, організації ведуть облік непридатних для проживання жилих будинків (жилих приміщень) та видають довідки (виписки з рішень виконавчого комітету місцевої Ради) про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам.

Приписами пунктів 11 та 12 вказаного Положення, в свою чергу, визначено порядок прийняття рішення щодо використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Таким чином, прийняття рішення про визнання житла непридатним для проживання віднесено до компетенції саме органів місцевого самоврядування

Як убачається з оскаржуваної постанови суду першої інстанції та матеріалів справи, будь-яких актів обстеження житлового будинку, рішень, довідок органів місцевого самоврядування про визнання жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, сторонами не надавалося і судом першої інстанції не досліджувалося, а тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що висновки суду першої про непридатність вказаного будинку для постійного проживання, є помилковими.

Крім того, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.02.2017 року, убачається, що об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований в Державному реєстрі, як житловий будинок, об'єкт житлової нерухомості загальною площею 43 м2, житловою площею 22,9 м2.

Тобто, будинок було збудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано в Державному реєстрі саме в статусі житлового і придатного для проживання.

Суд першої інстанції викладеним обставинам та вимогам чинного законодавства України оцінки не надав, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат регулюється ст. 94 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Таким чином, наявні підстави про стягнення з позивача судового збору у розмірі 704 грн., які були сплачені апелянтом за подачу апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією № 102 від 03.03.2017 року.

Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року - скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 704 (сімсот чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст постанови виготовлено 10.08.2017 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.