Справа № 802/493/15-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2017 року м. Київ К/800/37905/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Маринчак Н.Є., Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2015 року

у справі № 802/493/15-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Поділля»

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Поділля" (далі - Товариство) звернулось в суд із позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17 жовтня 2014 року №.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2015 року, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 17 жовтня 2014 року №.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами Інспекції не погодився, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено перевірку Товариства, за результатами якої складено акт від 03 жовтня 2014 року № 2621/2202/34143431, згідно з яким позивачем порушено вимоги пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України, у зв'язку із чим занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного періоду з урахування залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду та залишається у розпорядженні сільськогосподарського підприємства та /або спрямовується на спеціальний рахунок, у загальній сумі 502 990 грн.

Висновки відповідача про порушення позивачем названих норм ґрунтуються на тому, що Товариством занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного періоду з урахування залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду та залишається у розпорядженні сільськогосподарського підприємства та/або спрямовується на спеціальний рахунок, за результатами здійснення операцій із ТОВ "АФ Олексіївське" та ПП "Помол Крим", оскільки, на думку відповідача, фактично такі операції не були реальними. Роблячи такий висновок, відповідач послався на те, що фактично поставки товарів від зазначених суб'єктів господарювання не було, адже неможливо перевірити чи дійсно здійснювалось перевезення товарів із залученням осіб-перевізників, оскільки в деяких графах товарно-транспортних накладних зазначена неповна інформація, а також внаслідок розбіжності щодо інформації про марки автомобілів, їх власників, які зазначені в товарно-транспортних накладних як перевізники товару.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 17 жовтня 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 628 738,00 грн., в т.ч. за основним платежем - 502 990,00 грн., за штрафними санкціями - 125 748,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та роблячи висновок про протиправність податкового повідомлення-рішення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтвердження наявними у матеріалах справи доказами фактичної поставки товарів контрагентами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Встановлюючи обставини правомірності/неправомірності відображення в податковому обліку господарських операцій, слід ретельно, в сукупності та взаємозв'язку досліджувати всі надані податковим органом та платником податків докази щодо реального/нереального здійснення господарських операцій.

Законодавець не визначив конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції. З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та складення яких узгоджується із законодавчо установленими вимогами щодо оформлення такої операції або із звичаєвою практикою.

Як свідчать обставини, встановлені судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між позивачем та ТОВ "АФ Олексіївське", ПП "Помол Крим" укладено договори поставки товару (шроту соняшникового, добавок білкових, преміксів та ветеринарних препаратів).

На підтвердження фактичної поставки товарів позивачем надано копії видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, посвідчень про якість, доказів подальшого використання придбаних товарів в господарській діяльності позивача шляхом використання сировини для виробництва кормів для годівлі птиці.

На підставі наведених доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про підтвердження фактичної поставки товару контрагентами.

В касаційній скарзі відповідач, в обґрунтування нездійснення поставки товару послався на те, що у видаткових накладних в графі отримання продукції значиться підпис отримувача та печатка Товариства без зазначення посади, прізвища, ім'я та по-батькові особи, відповідальної за здійснення операції, а товарно-транспортні накладні не мають повної інформації, а саме у них відсутнє заповнення деяких граф.

Разом з тим, документальне оформлення є лише формою представлення інформації про юридичний факт, тоді як саме з юридичним фактом податкове законодавство пов'язує зміни у податковому обліку платника. Власне незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації щодо даних особи, яка отримала товар, за недоведеності факту підроблення первинних документів, не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням не здійснення господарської операції вцілому.

Варто відзначити й те, що розбіжності щодо місця складання первинного документу та місця поставки товару не суперечать чинному законодавству, адже не завжди документ складається саме в місці поставки товару. Таким чином, твердження відповідача в касаційній скарзі, що у видаткових накладних у графі «місце складання» зазначено м. Дніпропетровськ, незважаючи на те, що поставка товару відповідно до умов договорів здійснювалась у Вінницькій області, не спростовують фактичної поставки товару.

В обґрунтування нездійснення транспортування товарів відповідач в касаційній скарзі посилався на те, що відповідно до звіту 1-ДФ ТОВ «АФ Олексіївська» не декларувало взаємовідносини за цивільно-правовими договорами із фізичними особами-підприємцями, які зазначені у товарно-транспортних накладних як перевізники.

Водночас, пункт 177.8 статті 178 Податкового кодексу України містять положення про відсутність обов'язку у податкових агентів утримувати податок під час нарахування (виплати) фізичній особі-підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, зокрема у випадку надання копії документу, що підтверджує державну реєстрацію фізичної особи відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності, та якщо відносини фактично не є трудовими.

З огляду на те, що відповідачем не надано доказів, про те, що перевізники не надавали ТОВ «АФ Олексіївська» документ, що підтверджує державну реєстрацію їх як суб'єктів підприємницької діяльності та про те, що відносини з перевезення були фактично трудовими, безпідставними є твердження відповідача про те, що не декларування в звітності з податку на доходи фізичних контрагентом позивача операцій із перевізниками свідчать про не здійснення транспортування товару.

Як свідчить акт перевірки, в обґрунтування порушень позивачем відповідач також послався на те, що фактично автомобілі, якими товар транспортувався від ТОВ «АФ Олексіївська», не належали на праві власності водіям, що здійснювали перевезення згідно з товарно-транспортними накладними. Водночас, здійснення водіями перевезень автомобілями, що їм не належать на праві власності, не суперечить чинному законодавству; право використовувати автомобіль може бути і визначене на підставі цивільно-правових договорів, зокрема договору найму (оренди) транспортного засобу.

Також в касаційній скарзі відповідач вказує, що ТОВ «АФ Олексіївська» відсутнє за юридичною адресою та у нього не було необхідних ресурсів для поставки товару, водночас чинне законодавство не забороняє вести господарську діяльність за адресою, відмінною від юридичної, а відсутність ресурсів не завжди може бути свідченням неможливості поставки товарів, адже операції з поставки не завжди вимагають великої кількості трудових ресурсів, основних фондів; до того ж, необхідні ресурси могли бути й залучені на підставі цивільно-правових договорів, що зокрема підтверджується самим фактом залучення ТОВ «АФ Олексіївська» перевізників до здійснення поставки товару.

Висновки відповідача, які ґрунтуються не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди зробили обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області відхилити, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
Н.Є. Маринчак

Ю.І. Цвіркун