Справа № 754/3704/17
Суддя: Шевчук О. П.
Дата ухвалення: 2017-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/373/17
Справа №754/3704/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Шевчука О.П.

при секретарі Базік А.В,

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить визнати протиправною відмову відповідача в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, у розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження її граничного розміру, починаючи з 16.12.2016 року з урахуванням проведених виплат. З

Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідач при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання не врахував до стажу роботи позивача на посаді судді, половину строку навчання за денною формою навчання на юридичному факультеті в вищому навчальному закладі - 2 роки 04 місяці 26 днів, час роботи на посадах слідчого та прокурора - 13 років 7 місяців 26 днів та час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів у підвідомчому Міністерству юстиції України органі: Київському міському управлінні юстиції - 2 місяці 06 днів.

Зазначене призвело до заниження суддівського стажу позивача та призначення пенсії в розмірі 80 % суддівської винагороди на час виходу у відставку.

Позивач в судові засідання не з'явився, надавши заяви про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що дії Управління є правомірними та грунтуються на нормах чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі суд встановив наступне.

Указом Президента України від 04.04.1998 року позивача було призначено на посаду судді Ватутінського районного суду м. Києва та наказом Управління юстиції в м. Києві від 16.04.1998 року зараховано до штату зазначеного суду.

23.10.2001 року позивача було переведено на посаду судді новоутвореного Деснянського районного суду м. Києва.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Деснянського районного суду м. Києва в зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року, виданим на підставі постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VIII «Про звільнення суддів» позивача відраховано зі штатного складу суддів Деснянського районного суду м. Києва.

Згідно довідки № 764 від 05.10.2016 року, виданої ТУ ДСА України в м. Києві, суддівська винагорода позивача відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", станом на 03.10.2016 року склала: 25375,00 гривень, в тому числі: посадовий оклад - 14500,00 гривень, надбавка за вислугу років 60 % - 8700,00 гривень, доплата за науковий ступень - 2 175 грн.

За заявою позивача Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України призначило йому щомісячне довічне грошового утримання, як судді у відставці.

Щомісячне довічне грошове утримання встановлено у розмірі: 20300 гривень виходячи із розрахунку 80 відсотків розміру суддівської винагороди на час звільнення (виходу у відставку).

16.12.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання до 90 % суддівської винагороди на час виходу у відставку, виходячи з обчисленого Вищою радою юстиції стажу роботи на посаді судді, який надав позивачці, як право на відставку, так і право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, а саме 26 років 02 місяці 28 днів.

Листом від 29.12.2016 року відповідач відмовив позивачу в проведенні вищезазначеного перерахунку, пославшись на те, що відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453 до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Інші посади, як зазначив відповідач у вищевказаному листі, не передбачені чинним законодавством, щодо включення обчислення стажу для визначення розміру грошового утримання судді у відставці, а тому, обчислення грошового утримання проведено за повний рік роботи на посаді судді, який ставить: 16 років 07 місяців 18 днів.

При визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідачем було зараховано стаж роботи позивача на посаді судді - 10 років.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання не було зараховано: половина строку навчання за денною формою навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі - 2 роки 04 місяці 26 днів; час роботи на посаді слідчого та прокурора - 13 років 7 місяців 26 днів та на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів у підвідомчому Міністерству юстиції України органі - Київському міському управлінні юстиції - 2місяці 6 днів.

Відокремивши абсолютно пов'язані між собою і нерозривні право судді на відставку і право судді на щомісячне довічне грошове утримання, відповідач порушив права і законні інтереси позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах їх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і Законами України.

Відповідно до Конституції України, діяльність суддів гарантується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення, звільнення з посади; обмеженням прав суддів на виконання іншої оплачуваної роботи, крім викладацької, наукової та творчої; фінансуванням функціонування судів та діяльності суддів виключно за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 126, частина 2 статті 127, стаття 128, стаття 130). Отже, Основний Закон України не допускає обмеження чи скасування встановлених конституційних гарантій діяльності суддів.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується зокрема належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді, правом судді на відставку. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що також неодноразово було зазначено і Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 08.06.2016 року № 4- рп/2016, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005.

Згідно з ч. 5 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно з ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналогічні норми містить і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року.

Так, відповідно до абзацу 2 пункту 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№ 18 - 20, ст. 132 з наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Щомісячне довічне грошове утримання судді є конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних (законних) очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при почесному видаленні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України станом на день подання заяви), суддя, який має стаж роботи на досаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Разом з тим, згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28.03.2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Водночас ч. 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів" зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 року № 4015-ХІІ, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих, за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Виходячи з наведених вище норм чинного законодавства стаж роботи позивачки на посаді судді, до якого, зокрема, з урахуванням вимог вказаного вище законодавства зараховується половина строку навчання за денною формою на юридичному факультеті КДУ ім .Т. Шевченка - 2 роки 04 місяці 26 днів, в органах прокуратури - 14 років 7 місяців та час роботи в управлінні юстиції - 2 місяці днів, складає 26 років 2 місяці 28 днів, що дало позивачі право на звільнення з посади судді у відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди, оскільки за кожний повний рік на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, що відповідає положенням пункту 25 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого у разі, коли судця іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону і, що також передбачено частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016.

При цьому, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з'ясовується) Вищою радою юстиції (Вищою радою правосуддя на даний час) при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Поділ стажу та виокремлення з відповідного стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі та часу роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів у підвідомчому Міністерству юстиції України органі і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним та таким, що суперечить вказаному вище чинному законодавству.

Факт наявності стажу роботи - 26 років 2 місяці 28 днів, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у вказаному вище розмірі, встановлено Вищою радою юстиції, якою 19.09.2016 року прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Деснянського районного суду м. Києва у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно з цього ж визначення стажу роботи судді виходила і Верховна Рада України, прийнявши 22.09.2016 року, постанову «Про звільнення суддів» та задовольнивши вищезазначене подання Вищої ради юстиції.

Таким чином, за вказаних обставин, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачки повинен становити 90 відсотків суддівської винагороди судді (2% х 5 років ) + 80% = 90 % .

Однак, відповідач, встановив позивачу щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80 відсотків суддівської винагороди судді, безпідставно розділивши стаж роботи судді і відокремивши зі стажу роботи на посаді судді половину строку навчання за денною формою навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі та часу роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів - Київському міському управлінні юстиції, врахувавши при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання лише період роботи на посаді судді, що є неправомірним та суперечить рішенню Вищої ради юстиції від 19.09.2016 року, постанові Верховної Ради України від 22.09.2016 року щодо звільнення у відставку, зокрема, та чинному законодавству в цілому, про що зазначено.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року N 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24.06.1999 року N 6-рп/99, від 20.03.2002 року N 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 року N 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 року N 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 року N 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення N 10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Крім того, в рішенні від 03.06.2013 року N 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) Конституційний Суд України зазначив, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки дії та рішення відповідача при встановленні (призначенні) позивачці щомісячного довічного грошового утримання призвели до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, принципу рівності, який має універсальний характер і гарантований ст. 21 Основного Закону України, а також до порушення незалежності суддів, гарантованої ст. 126 Конституції України, це є підставою для задоволення вимог у повному обсязі.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8-13, 18,19, 104 - 106 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо встановлення судді у відставці ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання в розмірі 80 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та відмову в проведенні перерахунку щомісячного грошового утримання позивача в розмірі 90 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести перерахунок та виплату судді у відставці ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання в розмірі 90 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді без обмеження її граничного розміру починаючи з 16.12.2016 року з урахуванням проведених виплат.

Судові витрати, понесені позивачем при звернені до суду - судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного адміністративного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя