Справа № 815/2065/17
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2017 р. Справа № 815/2065/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук'янчук О.В.

при секретарі - Татарин Б.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №58 від 27 березня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, вивчивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою Киргизстану, уродженкою м. Джалал-Абад, за національністю - узбечка, за віросповіданням - мусульманка - сунітка, рідна мова узбекська, на середньому рівні розуміє російську, має незакінчену середню освіту, яку здобула протягом 1980-1988 років в загальноосвітній школі №82 в м. Джалал-Абад. У період з 1991-1993 років працювала на швейній фабриці «Кележік», з 1993 року по теперішній час не працює, не була членом жодної політичної, молодіжної, військової, громадської чи інших організацій в країні громадянської належності так і за її межами. За сімейним станом перебуває в шлюбі з громадянином Киргизстану ОСОБА_6, з яким має спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 виїхала разом з родиною з Киргизстану в червні 2010 року авіарейсом Ош (Киргизстан) - Москва (РФ). На території РФ перебувала протягом трьох діб, після чого виїхала до України потягом сполученням Москва (РФ) - Одеса (Україна). Кожні три місяці позивач виїжджала з України до кордону з РФ з метою проставляння виїзду/в'їзду в Україну з метою продовження терміну легального перебування в Україні. В січні 2012 року позивачка повернулася до м. Джалал - Абад (Киргизстан) з метою догляду за хворим батьком, де перебувала протягом трьох місяців. Під час перебування в Киргизстані (м. Джалал - Абад) позивачка зверталася до державної реєстраційної служби Киргизстану з метою оформлення нового паспортного документу. 09 січня 2012 року ОСОБА_2 отримала новий паспортний документ НОМЕР_1 терміном дії до 09 січня 2022 року. Виїзд з Киргизстану до України відбувся в квітні 2012 року авіарейсом Ош (Киргизстан) - Москва (РФ) - Одеса (Україна). В червні 2014 року позивачка втретє виїхала до Киргизстану з метою відвідування близьких родичів, а саме матері, яка проживає в Киргизстані та знаходилась там протягом місяця. 20 липня 2014 року позивачка виїхала з Киргизстану до України літаком, авіасполученням Ош (Киргизстан) - Москва (РФ) - Одеса (Україна). У Киргизстані (м. Джалал - Абад) залишилися проживати мати позивачки та її брат з родиною (дружина та троє дітей). Також в Киргизстані проживають близькі родичі її чоловіка, зокрема, сестра Наргіза, рідний брат проживає в Узбекистані.

16 березня 2017 року позивачка звернулася до Управління у справах біженців та осіб без громадянства Головного управлінням ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №38 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною виїзду ОСОБА_2 з країни громадянської належності за даними анкетування та співбесіди з нею є відсутність сенсу їхати до Киргизстану враховуючи відсутність там роботи та житла, яке згоріло через військові дії 2010 року. На час військових дій, які мали місце на території Киргизстану в травні 2010 року позивач разом із родиною (чоловіком та сином) переїхала до Узбекистану у м. Ханабад, де прожила протягом 9 діб у міській школі. З м. Ханабад повернулася разом із родиною до Киргизстану (м. Джалал - Абад), де оселилася у батьків, оскільки її родинний будинок було знищено під час військових дій. Через відсутність майна та роботи чоловік позивача прийняв рішення виїхати з Киргизстану до України, куди його запросив друг. Під час проживання та приїздів до Киргизстану (м. Джалал - Абад) позивачка не зазнавала жодних переслідувань або дискримінації ані з боку офіційної влади Киргизстану, ані з боку недержавних агентів.

За результатами розгляду особової справи №2017OD0033 громадянки Киргизстану ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 Головним управлінням ДМС України в Одеській області 27 березня 2017 року, на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області №58 від 27 березня 2017 року, у відповідності до п.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Киргизстану ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 17 жовтня 2017 року, особова справа №2017OD0033.

29 березня 2017 року позивачка отримала повідомлення №5/1-83/1 від 27 березня 2017 року про відмову їй та її неповнолітній дитині в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №58 від 27 березня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 покинула Батьківщину через брак коштів, відсутність житла та роботи, бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, її життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, вона не підпадає під критерії для надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, її заява є явно не обґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення її позову в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до міграційного органу позивачка не вказала причини виїзду з країни громадянської належності, які б підпадали під критерії, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, згідно заяви-анкети від 16 березня 2017 року вбачається, що звернення позивачки за захистом в Україні обумовлено відсутністю в країні громадянської належності роботи та житла.

Також, апелянтом не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї. Не надано доказів перебування членами сім'ї жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не була.

Разом з цим, як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом в Киргизстані проживають її та чоловіка родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, та їх життю нічого не загрожує. При цьому, позивачка неодноразово приїжджала на Батьківщину, перебувала там певний час та поверталася до України, що свідчить про відсутність будь якої небезпеки життя та здоров'я заявника в країні громадянської належності.

Також, вірним є посилання суду першої інстанції на той факт, що під час перебування в Киргизстані (м. Джалал-Абад), позивачка зверталась до державної реєстраційної служби Киргизстану з метою оформлення нового паспортного документу, у зв'язку з чим 09 січня 2012 року особа отримала новий паспортний документ НОМЕР_1 терміном дії до 09 січня 2022 року.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо відсутності посилання суду першої інстанції на інформацію по країні походження, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що за інформацією по країні походження в квітні 2010 року відбувалися революційні дії в Киргизтані, які закінчилися та з жовтня 2010 року ситуація в країні стабілізувалась, було проведено референдум з прийняттям нової контитуції країни та на даний час будь-яких військових дій на території країни не відбувається.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що заява відповідає критеріям п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, оскільки заяви є обґрунтованими лише, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання її та неповнолітньої дитини біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що вона за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Тобто, ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 звернулася до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ №58 від 27 березня 2017 року, яким відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивачку до виїзду з країни походження не відповідають умовам визначеним п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 серпня 2017 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук'янчук