Справа № 823/824/17
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/824/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзель О.А.
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про стягнення грошової компенсації,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про стягнення з відповідача компенсації за кожну добу невикористаної відпустки за 2013 та 2014 роки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились у судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.08.1993 року по 25.09.2015 року.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 25.09.2015 року №262 о/с ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ та станом на час розгляду справи йому нарахована грошова компенсація за невикористану у 2015 році відпустку (34 доби).

Відповідно до заяви позивача на ім'я голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, позивач просив здійснити виплату компенсації за невикористані чергові відпустки у 2013-2014 роках.

Листом ліквідаційної комісії управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області від 23.11.2016 року №12/р-274 повідомлено позивача, що п. 56 Положення №144 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Оскільки позивач звільнений 25.09.2015 року, заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки відсутня.

Відповідно до довідки від 23.11.2016 року, позивач у чергових відпустках за 2013-2014 роки не перебував, тривалість чергової відпустки за вказані роки відповідно до вислуги років становила 45 діб на рік.

Позивач, не погодившись з тим, що йому не було нарахувано та не виплачено компенсації за невикористані чергові відпустки у 2013-2014 роках, що на його думку є порушенням вимог Закону України "Про відпустки" та Кодексу законів про працю України, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-XII (в редакції, що була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 565) визначено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114).

Розділом VI Положення №114 встановлено порядок надання відпусток рядовому і начальницькому складу органів внутрішніх справ.

Згідно п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Відповідно до пункту 52 Положення №114 чергова відпустка має бути надана протягом календарного року кожній особі рядового або начальницького складу. В особливих випадках з дозволу прямого начальника невикористана чергова відпустка за минулий рік може бути надана в I кварталі наступного року.

Пунктом 56 Положення №144 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Вказана норма є імперативною по відношенню до можливості отримувати компенсації за будь - які роки роботи, відмінні від року звільнення.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що у цих правовідносинах по відношенню до нього може застосовуватись загальне законодавство, зокрема, Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР, яким виплата компенсацій не обмежується, та який має вищу юридичну силу.

Проте, на думку колегії суддів, слід враховувати, що при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства.

Згідно ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року.

Відповідно до ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції має право за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 09 серпня 2017 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.