Справа № 813/345/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року № 813/345/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

судді Брильовського Р.М.,

судді Хоми О.П.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Клапчука Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення та повідомлення, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України, відповідач), в якому згідно заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

-визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.12.2016 року №647-16 про відмову у визнанні біженцем, а також повідомлення про відмову у визнанні біженцем від 06.01.2017 року №78;

-зобов'язати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 біженцем.

Ухвалою судді від 25.01.2017 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання.

23.02.2017 року ухвалою судді було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.06.2016 року звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань за ознакою віросповідання у разі повернення до країни свого походження - Узбекистану. 12.01.2017 року від ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області позивач отримала письмове повідомлення №78 від 06.01.2017 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем. Як стверджує позивач, причини відмови у визнанні біженцем в установленому законом порядку їй роз'яснені не були. Вважає, прийняте рішення таким, що постановлене з порушенням норм чинного законодавства, є необгрунтоване та необ'єктивне, а тому підлягає скасуванню. Окрім цього зазначає, що із наданого повідомлення про відмову у визнанні біженцем від 06.01.2017 року №78 вбачається, що на порушення обов'язкових вимог підпункту «а» пункту 8.7 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зі змінами та доповненнями), в ньому невикладені причини рішення про відхилення скарги позивача. У свою чергу, із копії оскаржуваного рішення також вбачається, що в ньому відсутнє належне обгрунтування причин відмови. Вважає, що розгляд скарги був формальним та поверховим. Відтак, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив з мотивів, наведених в письмовому запереченні на позовну заяву. Заперечення мотивоване тим, що всі дії відповідача, пов'язані із розглядом заяви ОСОБА_1, були правомірними. Заява позивача щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту була розглянута у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649. За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача та інформації по країні походження, ДМС було встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1, 13, частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог та просили позов задовольнити повністю.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів викладених у запереченнях на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилась в с. Гайбу, Ургенчський район, Хорезмська область, Узбекистан, є громадянкою Узбекистану, за національністю - узбечка, віросповіданням - християнка (релігійна громада Свідків Єгови, раніше сповідувала іслам), освіта - середня, за сімейним станом - не одружена. Рідна мова - узбецька, читає та спілкується українською мовою. В 2015 році здобула повну загальну середню освіту у Старосамбірській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №1 імені Богдана Сольчаника Львівської області.

Дані про особу встановлено на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 02.05.2006 року управлінням юстиції Хорезмської області в Республіці Узбекистан.

06.06.2016 року громадянка Узбекистану ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про надання притулку в Україні позивач повідомила, що на даний час вона не може і не бажає повертатися до країни свого походження внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та належності до певної соціальної групи, оскільки переслідування йде з боку самої держави. Стверджує, що належить до християнської конфесії Свідків Єгови, яка є забороненою в Узбекистані, окрім міста Чирчик, Ташкентської області.

У відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884), головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2016LV0013.

29 червня 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 29.06.2016 року №48 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач документована довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003834 від 06.06.2016 року.

За результатами розгляду особової справи позивача, двох співбесід (від 23.06.2016 року, 02.11.2016 року), ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.12.2016 року.

Так, у вказаному висновку головний спеціаліст сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області вказав наступні причини, за яких заява позивача про надання відповідного захисту в Україні не підлягає до задоволення, а саме: заявниця покинула Узбекистан та прибула в Україну разом із своїм батьком ОСОБА_7 та братом, ОСОБА_1. Причиною переїзду до України вказує возз'єднання із сім'єю, оскільки мати та батько з 2005 року постійно проживали у Львівській області; законодавство Республіки Узбекистан гарантує громадянам країни свободу віросповідання, проте такі права надаються тільки зареєстрованим релігійним групам. Закон про релігію надає права тільки зареєстрованим релігійним групам і обмежує кількість релігійних груп, котрі можуть бути офіційно зареєстрованими. Порушники положень щодо релігійної пропаганди, ввезення і поширення релігійної літератури і ведення приватного релігійного навчання підлягають притягненню до кримінальній відповідальності. Закон обмежує релігійні права, тому що на думку влади Узбекистану, такі обмеження «необхідні для підтримання національної безпеки, громадського порядку, життя, здоров'я, моралі і прав свобод інших громадян». Закон забороняє прозелітизм (звернення до віри). Кримінальний та адміністративний кодекси містять суворі міри покарання за порушення цього та інших законів про релігійну діяльність; більшість поданих ОСОБА_1 матеріалів стосуються переслідувань владою Узбекистану осіб, котрі належали до незареєстрованих у встановленому порядку громад Свідків Єгови та займались своєю діяльністю (проведення приватних богослужінь, поширення релігійних матеріалів, зберігання релігійної літератури, тощо) без потрібних на це дозволів, тобто незаконно. Більшість наведених ОСОБА_1 випадків переслідування членів релігійних організацій Свідків Єгови пов'язані із незаконною діяльністю конкретних осіб, а не переслідуванням за ознакою віросповідання; ситуація із свободою віросповідання у Республіці Узбекистан останні два роки суттєво не змінилася. Влада країни продовж притримуватися політики обмеження релігійних свобод громадян та організацій з метою підтримання національної безпеки громадського порядку, життя, здоров'я, моралі, а також прав і свобод інших громадян, що, до речі, передбачено частиною 2 статті29 Загальної Декларації прав людини, де зазначається, що релігій свобода може бути обмежена виключно законом і лише для захисту громадянської безпеки, здоров'я або моралі, інших фундаментальних прав і свобод громадян. Таким чином твердження заявниці щодо погіршення ситуації із свободою віросповідання в Узбекистані мають суб'єктивний характер та не відповідають реальному стану справ; ОСОБА_1 не повідомляє про те, що приймала участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не була членом жодних організацій, не приймала участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Узбекистан. Серед тверджень, які надала заявниця, вона не навела фактів свого особистого переслідування в країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи .або політичних переконань; серед фактів, повідомлених заявницею, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п. 1, ч. 1, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; ОСОБА_1 не повідомляє про ризик застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі її повернення у країну походження. Таким чином твердження про те, що її будуть переслідувати видаються неправдоподібними; за словами заявниці, вона змінила своє віросповідання за порадою матері жодних утисків через зміну релігії не зазнавала; заявницею не доведено, що після повернення до країни громадянської належності, вона отримає серйозну шкоду; за інформацією, отриманою з різноманітних відкритих джерел, релігійна ситуація в Узбекистані залишається контрольованою. Республіка Узбекистан не перебуває у стані внутрішньодержавного або міжнародного збройного конфлікту; не виявлено фактів щодо загрози життю, безпеці та свободі заявниці через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а відповідно їй не загрожуватиме ризик зазнати поводження, яке заборонене п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» і вона не підпадає під перелік підстав для надання їй додаткового захисту відповідно до п.13 ч.1 ст.1 вказаного закону.

У свою чергу, судом встановлено, що в процесі підготовки висновку, спеціалістом ГУ ДМС України у Львівській області досліджувались надані позивачем докази та інформація по країні походження - Узбекистан, інформація про свободу віросповідання в Узбекистані з мережі Інтернет (звіт Комісії США з міжнародних релігійних свобод (USCIRF) про свободу віросповідання у світі (2015 року). Також було враховано норми Конвенції про статус біженців 1951 року, Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (2013 року).

Відповідно до вимог чинного законодавства, вказаний висновок та матеріали особової справи позивача (№2016LV 0013) були скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті.

За результатами розгляду особової справи позивача, ДМС України дійшло висновку про необхідність прийняти рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Так, рішенням ДМС України від 16.12.2016 року №647-16 громадянці узбекистану ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивача було повідомлено ГУ ДМС України у Львівській області повідомленням №78 від 06.01.2017 року.

Вважаючи вищевказане рішення Державної міграційної служби України від 16.12.2016 року №647-16 про відмову у визнанні біженцем, а також повідомлення про відмову у визнанні біженцем від 06.01.2017 року №78, такими що були прийняті з порушенням норм діючого законодавства, ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (надалі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свобод: в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ №3 від 16.03.2012 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1)знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2)наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4)неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст.1 Закону №3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом №3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст.27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (надалі - Положення №360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону №3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 року), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1)визначення фактів, які відносяться до справи та 2)встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (надалі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (надалі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач покинула Узбекистан та прибула в Україну разом із своїм батьком ОСОБА_7 та братом, ОСОБА_1.

Суд звертає увагу, що основна причина переїзду позивача до України є возз'єднання із сім'єю, оскільки мати та батько з 2005 року постійно проживали у Львівській області.

Слід зазначити, що відповідно до п.62 Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (2013 року), якщо особа переїжджає виключно з економічних мотивів, керується бажанням перемін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем. В'їзд іноземців на територію України для вирішення особистих питань (як соціальних, так і економічних) є сферою правового регулювання Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Закону України «Про імміграцію».

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 з моменту прибуття до України (20.05.2006 року) і до моменту звернення до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про надання притулку в Україні (06.06.2016 року) не зверталась до органів міграційної служби з питань отримання захисту в Україні, посвідки на тимчасове або постійне проживання.

Таким чином, позивачем було допущено порушення вимог ч.1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту..

Крім цього, позивач не зверталась до посольських або консульських установ Республіки Узбекистан в Україні або за її межами для виготовлення національного паспорта. Протягом вказаного періоду, позивач не покидала територію України.

З урахуванням вищенаведеного, суд зазначає, що позивач не надала доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. Фактів, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через віросповідання, також не встановлено. Відомості, які надала позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно неї.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправним і скасування повідомлення про відмову у визнанні біженцем ОСОБА_1 від 06.01.2017 року №78, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту «а» п.6.9. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884) при отриманні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 27), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Зокрема, наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 29.06.2016 року №148 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнято рішення про оформлення ОСОБА_1 документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 06.01.2017 року ОСОБА_1 було видано повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області №78 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У свою чергу, повідомлення за своєю формою та змістом відповідає зразку, затвердженому Правилами №649, внаслідок чого твердження позивача про невідповідність повідомлення вимогам п.«а» п.8.7 Правил №649 - є безпідставними.

Слід звернути увагу, що відповідно до п.1 ч.2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Також, суд бере до уваги правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постанові від 10.09.2013 року №21-237а13, в якій суд зазначає, що обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єкта відповідних правовідносин і мають обов'язків характер. Відтак, саме повідомлення, яке оскаржується позивачем, не є рішенням суб'єкта владних повноважень та не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов'язків у осіб, а отже, не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору. Тобто, повідомлення не має ознак рішення (нормативно-правового акту або правового акту індивідуальної дії), оскарження якого здійснюється за нормами КАС України.

Таким чином, вимога позивача визнати протиправним і скасування повідомлення про відмову у визнанні біженцем від 06.01.2017 року №78 є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку, що передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту - відсутні.

Так, відповідач як суб'єкт владних повноважень, представив суду достатні та допустимі докази на спростування вищенаведених у позові обставин, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно положень пункту 23 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому підстав для відшкодування судових витрат відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, немає.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Брильовський Р.М.

Суддя Хома О.П.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 15 серпня 2017 року.