Справа № 807/744/15
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 серпня 2017 року м. Ужгород№ 807/744/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.,

при секретарі - Стенавській А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2 ,

відповідача: Закарпатська митниця ДФС, представник - Голош Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненим адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про визнання наказів протиправними та поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської митниці ДФС України (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці Державної фіскальної служби №442-кв від 10.04.2015 року «Про припинення відпустки по догляду за дитиною» з 14.04.2015 року, надану наказом Закарпатської митниці ДФС від 27.02.2015 року №109-КВ «Про надання відпустки для догляду за дитиною», визнати протиправним та скасувати наказ №398-о від 10.04.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.» яким його звільнено із займаної посади 14.04.2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п.2 статті 36 КЗпП України. Поновити його на займаній посаді. Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на займаній посаді. Поновити позивача на посаді старшого державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначній посаді (вакантній).

12.06.2015 року постановою Закарпатського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Закарпатської митниці ДФС №442-кв від 10.04.2015 року «Про припинення відпустки по догляду за дитиною» з 14.04.2015 року, надану наказом Закарпатської митниці ДФС від 27.02.2015 року № 109-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною». Визнано протиправним та скасовано наказ Закарпатської митниці ДФС № 398-о від 10.04.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.», яким його звільнено із займаної посади 14.04.2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці Державної фіскальної служби або на рівнозначну посаду з 15 квітня 2015 року. Постанова в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 підлягає до негайного виконання. В іншій частині позову відмовлено.

11.04.2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.06.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2015 року було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просив: визнати протиправними та скасувати наказ № 442-кв від 10.04.2015 року "Про припинення відпустки по догляду за дитиною", наказ № 398-о від 10.04.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1." та поновити його на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначну посаду.

Позивач також відмовився від позовної вимог в частині зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали уточнений позов та просили задовольнити уточнені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи наступним. Наказом відповідача від 10.04.2015 року № 398-0 позивача - головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням відповідача, звільнено із займаної посади від 14 квітня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою для прийняття даного наказу є заява ОСОБА_6, п.2 ч.1 ст. 23 та п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вищевказаний наказ від 10.04.2015 року № 398-0 "Про звільнення ОСОБА_1.", позивач вважає протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки звільнення було здійснене з грубим порушенням вимог статті 39-1, 40, 179 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення уточнених позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи наступним. Так, за згодою сторін трудовий договір між позивачем та відповідачем мав строковий характер та був укладений на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника (ОСОБА_6.), що підтверджується заявою позивача від 27.01.2015 року та витягом з Наказу "По особовому складу" від 30.01.2015 року №142-о. Таким чином, трудовий договір на визначений строк із позивачем було укладено за його бажанням, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 23 КЗпП. Так, позивача було звільнено із займаної посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушеннямвідповідача, у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору. Водночас, у зв'язку із тим, що звільнення у зв'язку із закінченням строкового трудового договору, не є звільненням з ініціативи роботодавця, то до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ч.2 ст.40 КЗпП України. Надання позивачу відпусток по догляду за дитиною не є укладенням трудового договору. Строковий трудовий договір був укладений тільки один раз - згідно Наказу відповідача від 30.01.2015 року № 142-о і в подальшому з позивачем не переукладався. На підставі наведеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року Постановою Кабінету Міністрів України № 322 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби» було утворено як юридичну особу публічного права Закарпатську митницю Державної фіскальної служби, яка визначена правонаступником Чопської митниці Міндоходів, яка реорганізована шляхом приєднання до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби.

27 січня 2015 року, позивач на ім'я начальника відповідача подав заяву про призначення його в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил Управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням відповідача, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, основного працівника (ОСОБА_6.) до його фактичного виходу на роботу (а.с. 19).

Так, 30 січня 2015 року, Наказом відповідача за № 142-о призначено у порядку переведення позивача з 01 лютого 2015 року на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням відповідача тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку основного працівника (ОСОБА_6.) до дня його фактичного виходу з відпустки, як особу яка зарахована до кадрового резерву на цю посаду, звільнивши з посади старшого державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Чопської митниці Міндоходів ( а.с. 21-25).

18 лютого 2015 року наказом відповідача за № 68-кв відповідно до статті 179 КЗпП та статті 18 Закону України "Про відпустки", позивачеві було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 лютого 2015 року по 01 березня 2015 року (а.с. 26).

27 лютого 2015 року Наказом відповідача за № 109-кв відповідно до п.3 статті 25 Закону України "Про відпустки ", позивачеві було надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 02 березня 2015 року по 24 лютого 2016 року, у зв'язку з тим, що дитина потребує домашнього догляду ( а.с. 27).

10 квітня 2015 року відповідно до наказу відповідача за № 398-0 "Про звільнення ОСОБА_1.", позивача - головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням відповідача, призначеного тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника (ОСОБА_6.) звільнено із займаної посади 14 квітня 2015 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України (а.с. 30).

Як зазначено в оскаржуваному наказі, підставою його прийняття слугувала заява ОСОБА_6, п.2 ч.1 ст. 23 та п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 30).

Також, 10 квітня 2015 року наказом начальника відповідача за № 442-кв з 14 квітня 2015 року, з ініціативи відповідача, було припинено перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, наданої наказом відповідача від 27.02.2015 року №109-кв (а.с. 31). Даний наказ від 10 квітня 2015 року за № 442-кв виданий з підстав закінчення строку трудового договору, відповідно до п.2 статті 23 та п.2 статті 36 КЗпП України.

У відповідності до ст. 23 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У відповідності до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Так, Верховний Суд України в ухвалі від 10.09.2008 року №6-9644св08 зазначив, що "як установлено судом, укладений з позивачкою безстроковий трудовий договір за її бажанням та з урахуванням її інтересів було переукладено на строковий трудовий договір, після закінчення строку якого відповідач звільнив її з роботи. Відкликання в подальшому особою своєї заяви про переукладення трудового договору на нових умовах після його переукладення правового значення не має, тому що, за загальним правилом, одностороння зміна умов договору після його укладення не допускається. Оскільки, як установлено судом, строковий трудовий договір укладено з особою за її бажанням та з урахуванням її інтересів і на вказаний нею в заяві строк, то підстави для визнання строкового трудового договору недійсним у частині визначення строку відсутні, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові про поновлення на роботі, а апеляційний суд помилково скасував рішення суду, ухвалене згідно із законом, що відповідно до ст. 339 ЦПК є підставою для скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції".

Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та враховуючи висновки Верховного Суду України, суд приходить висновку, що оскільки у відповідності до Наказу від 30.01.2015 року №142-о, за особистим бажанням позивача, що підтверджується поданою ним заявою від 27.01.2015 року, та з урахуванням його інтересів було переукладено безстроковий трудовий договір на строковий трудовий договір, на вказаний в заяві строк (до фактичного виходу на роботу ОСОБА_6.), тому підстави для визнання даного строкового трудового договору недійсним відсутні та одностороння зміна умов договору після його укладення не допускається.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Оскільки, згідно Наказу від 30.01.2015 року №142-о, між позивачем та відповідачем було укладено саме строковий трудовий договір з визначенням строку дії трудового договору, а саме: на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_6, таким чином на дані правовідносини поширюється дія п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України щодо припинення трудового договору у зв'язку із закінченням строку його дії, зокрема виходом на роботу основного працівника ОСОБА_6

Згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017 року К/800/51096/15 по адміністративній справі №807/744/15 зазначено: "стосовно доводів судів попередніх інстанцій в частині трудових гарантій передбачених частиною третьою статті 184 КЗпП України, колегія суддів вказує, що норми даної статті поширюється виключно на жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а не на чоловіків, які мають право лише на зазначений вид відпустки в порядку частини сьомої статті 179 КЗпП України, а не на трудові гарантії, що з нею пов'язані".

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Так, суд констатує, що ч. 3 ст. 184 КЗпП України забороняє звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, окрім випадків повної ліквідації підприємства та поширюється виключно на жінок. Таким чином, у позивача відсутні гарантії недопущення звільнення передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Разом з тим суд зазначає наступне.

Згідно ч. 7 ст. 179 КЗпП України відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

У відповідності до ч. 3 ст. 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відповідно, до ч. 6 ст. 179 КЗпП України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Отже, згідно вимог ч. 7 ст. 179 КЗпП України позивач, як батько дитини мав право скористатися гарантіями передбаченими ст. 179 КЗпП України, а саме: отримати відпустку у зв'язку з доглядом за дитиною.

Так, позивач скористався правами наданими йому ч. 7 ст. 179 КЗпП України та згідно Наказу від 27.02.2015 року за №109-кв в період з 02.03.2015 року по 24.02.2016 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, у зв'язку з тим, що дитина потребує домашнього догляду (а.с. 27).

Таким чином, на момент виходу з 15.04.2015 року працівника ОСОБА_6, на посаді якого на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку перебував позивач, останній фактично знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, у відповідності до Наказу від 27.02.2015 року за №109-кв.

Закон України "Про відпустки" - встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

У відповідності до п. 4 ст. 4 Закону України "Про відпустки" установлюються такі види відпусток, як соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);

Згідно абз.1 ст. 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до абз. 3 ст. 18 Закону України "Про відпустки" ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відпустки" передбачено гарантії, які надаються працівникові під час перебування у відпустці, зокрема, право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Враховуючи вище викладене, суд констатує, що на позивача не поширюються гарантії передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, однак на позивача поширються гарантії визначені ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відпустки", а саме: збереження на період перебування у відпустці місця роботи (посади).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Виходячи з системного аналізу вище вказаних правових норм та дослідивши матеріали справи суд приходить висновку, що оскільки позивач перебував на строковому трудовому договорі з відповідачем та на момент закінчення строку дії даного трудового договору, а саме: 15.04.2015 року, у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_6 фактично знаходився у гарантованій йому законодавством відпустці по догляду за дитиною, таким чином згідно вимог ч. 2 ст. 3 Закону України "Про відпустки" чинність строкового трудового договору продовжилася до закінчення зазначеної відпустки.

Таким чином, суд приходить висновку, що у відповідача до виходу позивача з відпустки наданої йому Наказом від 27.02.2015 року за №109-кв були відсутні правові підстави для звільнення позивача, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, оскільки чинність строкового трудового договору (Наказу від 30.01.2015 року №142-о) у відповідності до вимог чинного законодавства України продовжилася до закінчення зазначеної відпустки, а саме: до 24.02.2016 року. І саме день закінчення відпустки позивача по догляду за дитиною - фактично є днем закінчення строку трудового договору укладеного між позивачем та відповідачем.

Щодо прийнятого відповідачем Наказу від 10.04.2015 року №442-кв про припинення відпустки для догляду за дитиною, суд зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відпустки" серед гарантій, які надаються працівникові під час перебування у відпустці передбачено гарантоване надання відпустки визначеної тривалості. Разом з тим, відповідачем було порушено визначені ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відпустки" гарантії прав позивача, щодо надання відпустки визначеної тривалості та одноособо без згоди позивача перервано тривалість наданої відпустки та згідно Наказу від 10.04.2015 року №442-кв припинено відпустку для догляду за дитиною (а.с. 31).

Також, в Наказі від 10.04.2015 року №442-кв відповідачем, як підставу припинення відпустки позивача по догляду за дитиною визначено - закінчення строку трудового договору.

Однак, суд констатує, що оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 3 Закону України "Про відпустки" чинність строкового трудового договору продовжилася до закінчення зазначеної відпустки позивача, таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для дострокового припинення відпустки позивача.

Підстави відкликання працівника з відпустки визначені ч. 8 ст. 79 КЗпП України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про відпустки".

Так, ч. 8 ст. 79 КЗпП України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про відпустки" передбачається, що відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Додаткових підстав для відкликання працівника з відпустки по догляду за дитиною законодавством України не передбачено.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним Наказів № 442-кв від 10.04.2015 року "Про припинення відпустки по догляду за дитиною" та № 398-о від 10.04.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Уточнений позов ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про визнання наказів протиправними та поновлення на посаді - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС № 442-кв від 10.04.2015 року "Про припинення відпустки по догляду за дитиною".

3.Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС № 398-о від 10.04.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначну посаду з 15 квітня 2015 року.

5. Постанова в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 підлягає до негайного виконання.

6.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяО.М. Шешеня

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 7 серпня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 10 серпня 2017 року.