Справа № 823/1151/17
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року справа № 823/1151/17

м. Черкаси

16 год. 00 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Гараня С.М.,

секретаря - Тараненка М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ Державної казначейської служби України у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ Державної казначейської служби України у Черкаській області, в якому, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог просить:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо невиплати йому суддівської винагороди за квітень 2017, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат;

- стягнути з ТУ Державної судової адміністрації України у Черкаській області суму суддівської винагороди за квітень 2017, відповідно до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453 в розмірі 20 800,00грн., за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" (на виконання вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників", затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 № 845).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3 200,00грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, має становити 32 000,00грн. Однак, за квітень 2017 року відповідач в порушення зазначених норм нарахував та виплатив позивачеві суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 16 000,00грн. Позивач наголошує, що кошторис, щомісячний розпис видатків та межі річної суми видатків, передбачені Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" на виплату суддівської винагороди, мають відповідати вимогам встановленим у ч.2 ст.135, п.23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 02.06.2016 та ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 (в редакції від 12.02.2015), що є підставою для визнання бездіяльності ТУ Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо невиплати суддівської винагороди за квітень 2017, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат протиправною та зобов'язання вчинити відповідні дії.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних матеріалів справи.

Представник ТУ Державної судової адміністрації України у Черкаській області до зали судового засідання не прибув, на адресу суду надіслав заперечення та клопотання про розгляд справи за його відсутності. У вказаному запереченні зазначив, що відповідно до п.22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій та статус суддів" право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Оскільки позивача призначено на посаду судді до набрання чинності вищезазначеним Законом, а також кваліфікаційне оцінювання позивачем пройдено не було, у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачеві суддівської винагороди у розмірі більшому ніж 16 000,00грн. Відтак, відповідач при виплаті позивачеві суддівської винагороди діяв в межах і в спосіб, передбачений законами України, а отже адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Представник третьої особи - ГУ Державної казначейської служби України у Черкаській області в судове засідання також не прибув, клопотанням від 15.08.2017 просив розглядати справу за його відсутності, на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, якщо всіма особами, які беруть участь у справі, буде заявлено клопотання про розгляд справи за їх відсутності, то судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Пунктом 10 ч.1 ст.3 КАС України визначено, письмовим провадженням у справі є розгляд і вирішення адміністративної справи судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи в порядку письмового провадження.

Частиною 1 ст.41 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Указом Президента України від 23.10.2009 № 856/2009 ОСОБА_1 призначений строком на п'ять років на посаду судді Катеринопільського районного суду Черкаської області. На підставі вказаного Указу Президента України наказом голови Катеринопільського районного суду Черкаської області від 09.11.2009 № 59 позивач приступив до виконання обов'язків судді відповідного суду з 09.11.2009.

Також, постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 № 479-VIII, ОСОБА_1 обрано безстроково суддею Катеринопільського районного суду Черкаської області. Згідно даної постанови та наказу голови Катеринопільського районного суду Черкаської області від 26.05.2015 № 68 позивач приступив до виконання обов'язків судді відповідного суду з 22.05.2015 безстроково.

В позовній заяві позивач зазначив до січня 2017 року він отримував суддівську винагороду розмір якої визначався згідно до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, який визначений в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

За квітень 2017 відповідач в порушення зазначених норм нарахував та виплатив позивачеві суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 16 000,00грн.

19.06.2017 ОСОБА_1 звернувся до ТУ Державної судової адміністрації України у Черкаській області з заявою, в якій просив здійснити йому нарахування суддівської винагороди за квітень 2017 року у відповідності до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Листом ТУ Державної судової адміністрації України в Черкаській області від 22.06.2017 № 877-02/17 ОСОБА_1 повідомлено, що у квітні 2017 року йому було виплачено суддівську винагороду з посадовим окладом в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з розрахунковою величиною 1 600,00грн., що виключає можливість здійснення перерахунку суддівської винагороди за вказаний період. До вказаного листа відповідачем була додана довідка від 22.06.2017 № 877-02/17 про нараховану, утриману ОСОБА_1 заробітну плату за квітень 2017 року, яка становить 20 800,00грн.:

оклад - 15 157,89грн.;

вислуга років - 3 031,58грн.;

доплата за перебування на адмінпосаді - 1 515,79грн.;

відрядження (навчання) - 1 094,74грн.

Утримано із заробітної плати:

ПДФО - 3 744,00грн.;

військовий збір - 312,00грн.;

нараховано на заробітну плату ЄСВ - 4 576,00грн.

Позивач зазначив, що належною сумою його суддівської винагороди за квітень 2017 року буде 41 600,00грн. (32 000,00грн. (10 мінімальних заробітних плат) + 6 400,00грн. (20% від посадового окладу) + 3 200,00грн. (доплата за перебування на адміністративній посаді - 10 % від посадового окладу).

Оскільки позивачеві за спірний період було виплачено 20 800,00грн. суддівської винагороди, то належна сума до стягнення становить 20 800,00грн. (41 600,00грн. - 20 800,00грн.).

Вважаючи вищевказану бездіяльність відповідача по недоплаті суддівської винагороди протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду, за захистом порушених прав та інтересів із сторони суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ (далі - Закон №1402-VIIІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас абз.1 ст.22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість п.23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Так, згідно з ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру, визначеного ч.3 ст.133 Закону №2453-VI.

Судом встановлено, що позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIІІ та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений ч.3 ст.133 Закону №2453-VI, та має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII установлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3 200,00грн.

Таким чином, застосування принципу тлумачення від попереднього правового явища до наступного і навпаки, а також аналіз вищевказаних положень дає суду підстави зробити висновок про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

За таких обставин є безпідставним посилання відповідача на застосування п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00грн.

Одночасно суд зазначає, що Законом №1774-VIII не внесено змін до Закону №1402-VIII чи Закону №2453-VI, в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому, зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII, відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII при обчисленні розміру та нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п.п.7, 8 ч.5 ст.48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у ст.ст.48, 52 розділу III, ст.117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України, гарантій незалежності суддів.

Рішенням від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" (Лісабон, 10.07.1998) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов'язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.148 Закону №1402-VIІІ визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 ст.148 Закону №1402-VIІІ встановлено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Водночас, попередньою редакцією Закону (ст.145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, чинній до 2 червня 2016 року) було визначено лише головних розпорядників коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема: Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції. Норм, які б визначали розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, щодо місцевих судів, цим Законом встановлено не було.

Відповідно до абз.3 ч.3 ст.10 Бюджетного кодексу України, головні розпорядники бюджетних коштів, зокрема, ДСА України, самостійно визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

За вимогами абз.7 п.1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 №1407 (далі - Порядок), мережа розпорядника коштів державного бюджету - згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом Порядку розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Таким чином, саме на відповідача покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453-VI та/або Закону №1402-VIІІ, в частині розміру суддівської винагороди у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію, передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті судді Баранову О.І., призначеного безстроково, суддівської винагороди положень п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII та не виконання п.23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIІІ порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності.

Окрім того, незастосування відповідачем вимог п.23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п. 23 рішення від 10.03.2011 у справі "Сук проти України", відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Стаття 8 КАС України встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття "майно" являє собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності (справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006, щодо статті 13); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004, п. 184).

Так, при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали, як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії"). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов'язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але враховуючи вимоги ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, це повинно бути передбачено виключено у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII не є законом про судоустрій, а тому відповідно до ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 №1402-VIII вони не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2006 №1774-VIII щодо не застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини при визначенні посадових окладів та заробітної плати працівників та встановлення для цих цілей нової розрахункової величини в 1 600,00грн., враховуючи вимоги ст.130 Конституції України, можуть застосовуватися до будь-яких інших посадових окладів та заробітних плат працівників, окрім посадових окладів судді.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", починаючи з 01.01.2017 року.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.10 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у Законі України "Про Державний бюджет України", з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік.

Враховуючи, що в Законі України "Про Державний бюджет на 2017 рік" відсутній будь-який інший місячний розмір мінімальної заробітної плати ніж 3 200,00 грн., суд дійшов висновку, що з 01.01.17 - 1 600,00грн. є розміром іншої спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 рік.

В один і той же період часу не може існувати одночасно два відмінних один від одного розміру мінімальної заробітної плати.

Натомість, як вже було зазначено вище, ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.10 №2453-VI, розмір посадового окладу судді місцевого суду обраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не якоїсь іншої розрахункової величини.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суддівська винагорода позивачу за квітень 2017 року розраховувалася з розміру мінімальної заробітної плати встановленого в п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII, а не з розміру визначеного ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" зобов'язаний виплатити позивачеві суддівську винагороду за квітень 2017 року у загальному розмірі 20 800,00грн., утримавши із неї при виплаті прибутковий податок з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів (військовий податок, єдиний внесок, тощо).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, постанова суду в частині стягнення суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частин 1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні спору враховує приписи ч.2 ст.71 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області щодо невиплати судді Катеринопільського районного суду Черкаської області Баранову Олегу Івановичу суми суддівської винагороди за квітень 2017 року, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат.

Стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області (ідентифікаційний код - 26261092) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) суму суддівської винагороди за квітень 2017 року відповідно до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI у загальному розмірі 20 800 (двадцять тисяч вісімсот) грн. 00 коп., за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 № 845.

Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 за один місяць у загальному розмірі 20 800 (двадцять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. допустити до негайного виконання.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги яка подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань