Справа № 804/6093/16
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2017 року справа № 804/6093/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Федосєєвої Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ГУ МВС України в Дніпропетровській обл. - Баранника П.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року у справі №804/6093/16 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Міністерства внутрішніх справ України Державної казначейської служби України, третя особа - Ленінський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.09.2016 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Міністерства внутрішніх справ України Державної казначейської служби України, (третя особа -Ленінський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області) , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року про її звільнення,

- зобов'язати МВС України працевлаштувати її на посаду в органах внутрішніх справ, - стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 гривень,

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники інших відповідачів та третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_3 наказом ГУМВС України у Дніпропетровській області №13 о/с від 11.02.2009 року прийнята на службу в органи внутрішніх справ (а.с.15).

Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області № 54 о/с від 01.11.2013 року капітану міліції ОСОБА_3, слідчому слідчого відділу Ленінського районного відділу Дніпропетровського міського управління, з 22 жовтня 2013 року по 28 серпня 2016 року надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 114 т.1).

Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року капітана міліції ОСОБА_3, слідчого СВ Ленінського РВ Дніпропетровського міського управління, з 06 листопада 2015 року звільнено у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ІХ Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 10 т.1).

Не погодившись із зазначеним наказом, позивач оскаржила його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки закон не передбачає різниці у наслідках застосування такої норми у відповідності до виду відпустки, а отже, перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до трьох років не є перешкодою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ з підстав, визначених цим законом.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у тому числі звільнення зі служби, регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114 (далі по тексту - Положення №114).

Підпунктом «є» п.49 Положення №114 визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням відпустки. Крім того, п.61 Положення №114 встановлено, що додаткові і соціальні відпустки особам рядового начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Згідно з п.17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Колегія суддів зазначає, що Кодексом законів про працю України встановлені гарантії для жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Відповідно до ст.179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Нормами ч.3 ст.184 КЗпП України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, вказані норми дають гарантії щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей до трьох років. Так, звільнення жінок, що перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, має певні особливості. Зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Підпунктом «г» п.64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використанні на службі.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент видання спірного наказу від 06.11.2015 року, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку (а.с.10,114 т.1).

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Головне Управління МВС України у Дніпропетровській області перебуває у стані припинення (а.с.65-74 т.1) та на момент розгляду судом першої інстанції ліквідовано не було.

Однак, позивачу, не зважаючи на те, що на той час остання знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не було запропоновано іншу роботу, яка відповідає її кваліфікації, тобто роботодавцем не здійснено заходів щодо працевлаштування позивача, без чого ліквідація відповідача Головне Управління МВС України у Дніпропетровській області є неможливою.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем Головним Управлінням МВС України у Дніпропетровській області порушені гарантовані права позивача, передбачені частиною 3 статті 184 КЗпП України, якою встановлена заборона звільнення такої категорії працівників без їх обов'язкового працевлаштування.

Посилання відповідача - ГУ МВС України у Дніпропетровській області на те, що відбулася повна ліквідація юридичної особи, без правонаступництва та без додання скорочених посад до інших структурних підрозділ МВС, спростовується відомостями з ЄДРПОУ, у відповідності до яких управління ГУ МВС України у Дніпропетровській області перебуває у стані припинення та на момент розгляду справи судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції ліквідовано не було.

Дніпропетровське міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області також на теперішній час перебуває у стані припинення, на момент розгляду справи не ліквідовано, а відтак, діє відповідно до вимог законодавства України в особі ліквідаційної комісії Управління.

Вказані обставини відповідачами не спростовані.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ був прийнятий всупереч вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим наказ в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання МВС України поновити позивача на посаді в органах внутрішніх справ, колегія суддів зазначає таке.

Встановлення статтями 105 та 162 КАС України способів захисту не виключає застосування інших способів захисту, зокрема тих, які встановлені КЗпП України при розгляді вимог про поновлення на роботі.

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково, скасувати акт індивідуальної дії та поновити на роботі із обов'язковим зазначенням дати, якої необхідно здійснити таке поновлення.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі звільненні без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином належним способом захисту порушених прав позивача є саме поновлення на роботі, а не зобов'язання відповідача поновити особу на посаді.

Крім того, приймаючи рішення про поновлення на роботі, суд повинен зазначити дату, з якої слід поновити позивача.

Вказаний висновок колегією суддів здійснений з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі № 21-426а14 (постанова ВСУ від 4 листопада 2014 року), яка відповідно до вимог ч.2 ст.161 та ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватись судами при застосуванні правових норм в аналогічних правовідносинах.

Як зазначалось вище, станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції ГУ Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області не є ліквідованим у передбаченому діючим законодавством порядку, тривають ліквідаційні процедури.

Таким чином, колегія суддів на підставі приписів частини 2 ст.11 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити позивача на посаді в органах внутрішніх справ, з якої вона звільнена. При цьому відсутність на даний час в штатному розпису відповідача відповідної посади не є перешкодою для такого поновлення, оскільки ГУ Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області за приписами частини 3 статті 184 КЗпПУ повинен працевлаштувати позивача і лише після цього здійснити свою повну ліквідацію.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом поновлення позивача на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ленінського районного відділу Дніпропетровського міського управління з 07 листопада 2015 року.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботи органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої вказаної статі при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом першої інстанції встановлено, що відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, у позивача закінчувалась 28 серпня 2016 року і з 29 серпня 2016 року позивач повинна була приступити до роботи на своїй посаді, протее, ще до цього вона була незаконно звільнена з органів внутрішніх справ.

Таким чином, з вказаної дати позивач має право на отримання грошового забезпечення, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул підлягають задоволенню з 29 серпня 2016 року.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середнього заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Згідно з ч.3, ч.4 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівникне працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Приписами ч.3 п.4 Порядку №100 встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Пунктом 5 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за два місяці роботи.

Відповідно до ч.1 п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, в даному випадку, розрахунок середньої заробітної плати необхідно проводити виходячи з посадового (місячного) окладу позивача, оскільки позивач на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років і не працювала більше 4-х місяців до свого звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що посадовий оклад ОСОБА_3 на момент звільнення складав 800 гривень (а.с.111 т.1).

Отже, судова колегія зазначає, що розмір грошового забезпечення позивача, з якого здійснюється розрахунок середньої заробітної плати, за серпень, вересень 2013 року (останні два повні місяці, що передують даті винесення наказу про звільнення) становить 1600 грн. (800грн х 2 місяці).

Загальна кількість робочих днів у серпні та вересні 2013 року склала 42 дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) за останні два місяці перед звільненням ( серпень та вересень 2013 року) становить: 1600 грн. : 42 робочих днів = 38,09 грн..

Часом вимушеного прогулу ОСОБА_3 є період з 29.09.2016 року до дня постановлення апеляційним судом рішення про її поновлення на роботі, тобто 08 серпня 2016 року, а відтак позивач перебувала у вимушеному прогулі 204 робочих днів.

Відповідно сума грошового забезпечення, що підлягає стягненню з ГУ МВС України у Дніпропетровській області за час вимушеного прогулу обрахована шляхом множення середньоденного заробітку (38,09 грн.) на число робочих днів за період вимушеного прогулу (240 днів) та становить 9141,60 грн..

З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яка була спричинена незаконним звільненням в розмірі 10000 грн., колегія суддів зазначає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань у зв'язку з її незаконним звільненням. Крім того, колегія суддів вважає, що стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також є компенсацією за незаконне звільнення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушені норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 травня 2017 року у справі №804/6093/16 скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ з посади слідчого слідчого відділу Ленінського районного Дніпропетровського міського управління.

Поновити капітана міліції ОСОБА_3 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ленінського районного відділу Дніпропетровського міського управління з 07 листопада 2015 року.

Стягнути з Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9141 (дев'ять тисяч сто сорок одну) гривню 60 копійок.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

В повному обсязі постанову складено 10 серпня 2017 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак