Справа № 734/3757/16-а
Суддя: Анохін А. М.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/734/4/17 Справа № 734/3757/16-а
ПОСТАНОВА

іменем України

10 квітня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Анохіна А.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Козелецького районного суду Чернігівської області 16 грудня 2016 року звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області (далі-відповідач), в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у перерахунку пенсії та зобов'язати відповідача вчинити певні дії - здійснити йому перерахунок та виплату пенсії державного службовця з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, відповідно до законодавства, яке було чинним на дату призначення йому пенсії, з урахуванням довідки від 17 липня 2015 р. за № С-1247/0-1465/6-15 - починаючи з 1 серпня 2015 року, а з урахуванням довідки № С-30/0-29/6-16 від 07.07.2016 - починаючи з 1 серпня 2016 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він з 9 листопада 2009 року перебуває на пенсії за віком, призначеній відповідно до вимог Закону України «Про державну службу». 17 липня 2015 року за № С-1247/0-1465/6-15 Відділом Держземагентства у Козелецькому районі йому було надано довідку про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про державну службу» за формою, встановленою постановою Правління Пенсійного фонду України від 14 лютого 2011 року № 5-1. У липні 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії, додавши цю довідку. Листом від 31 липня 2015 року № 2212/04, який він отримав нарочно 27 липня 2016 року, відповідач у задоволенні вказаної вище заяви відмовив і не врахував у розмірі заробітної плати, з якої йому нараховано пенсію, суми матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати.

07 липня 2016 року за вих. № С-30/0-29/6-16 відділом Держгеокадстру у Козелецькому районі йому було видано нову довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії, яку він подав 27 липня 2016 року до відповідача для проведення відповідного перерахунку пенсії. Листом від 29 липня 2016 року вих. № 1443/03 відповідач у задоволенні заяви відмовив і не врахував у розмірі заробітної плати, з якої йому нараховано пенсію, суми матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати.

Вказує, що ці дії відповідача порушують його право на пенсійне забезпечення, та з посиланням на правову позицію Верховного Суду України і на ч. 2 ст. 244-2 КАС просить захистити його права, визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок йому пенсії із зазначених ним дат на підставі наданих довідок про заробітну плату.

Про дату, час та місце судового засідання сторони були повідомлені належним чином.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, адміністративний позов просив задовольнити.

Відповідач надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, надав письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Зокрема, у письмових запереченнях відповідач зазначив, що на підставі перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII пенсії в порядку та умовах, визначених цим законом не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються. Закон від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, яка по іншому визначає порядок призначення пенсій державних службовців з 01.05.2016. Звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 внесено зміни, до постанови від 31.05.2000 за № 865, а саме: вилучено пункт 4 даної постанови щодо порядку обчислення заробітної плати при проведенні перерахунків пенсій державним службовцям у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України. Вказує, що постанова №865 втратила чинність з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб». Відповідно до статті 90 Закону від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже, Закон від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, який набув чинності з 01.05.2016, не передбачає перерахунок пенсій державним службовцям.

Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України. На час звернення позивача до Управління Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не було прийнято.

Тому відповідач зазначив, що законодавець із 01.01.2015 не пов'язує виникнення права на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону №3723, зі зростанням заробітної плати працюючим державним службовцям, відтак з цієї дати не проводиться перерахунок пенсій державним службовцям під час зростання заробітної плати працюючим державним службовцям, оскільки немає законних підстав для такого перерахунку.

Вважає, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок вже було внесено зміни, які набрали чинності 01 січня 2015 року, в статтю 37-1 Закону України «Про державну службу», що регулює порядок і умови перерахунку пенсій державних службовців та фактично скасовано норми законодавства, які визначали право особи на перерахунок призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою та підстави для такого перерахунку.

Вказав, що чинним законодавством (ч.4 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») в інший спосіб врегульовано право та порядок перерахунку пенсій. Зазначає, що право на перерахунок пенсії могло виникнути у позивача лише після звернення з відповідною заявою до органу ПФУ, проте таке звернення було здійснено позивачем вже після зміни законодавства, яким не передбачено перерахунок пенсій державних службовців відповідно до закону «Про державну службу», який втратив чинність.

Відповідач зазначив, що законодавством України не передбачено ні права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до закону України «Про державну службу», ні порядку здійснення такого перерахунку. Норми, на які посилається позивач, не є діючими у цей час, а Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, тому у позивача відсутнє право на перерахунок пенсії.

Відповідач вважає, що відмова в перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, і це рішення не є також і звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавлення його права на соціальний захист.

Зазначає, що з 04.07.2016 форма довідки про заробітну плату, що подається для перерехунку пенсії, виключена, а тому відділ Держгеокадаструу Козелецькому районі не мав законних підстав для видачі такої довідки.

Відповідач вважає, що стосовно питання врахування у розмірі заробітної плати для перерахунку пенсії сум матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, то установа, яка видає довідку, повинна також надати розшифровку інших виплат, які вказано у довідці.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається також на рішення Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», в якому зазначено, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Вказує, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Відповідач вважає також необхідним врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, де Суд зазначає, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У зазначеному рішенні Суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

В обґрунтування відмови в перерахунку пенсії позивачу відповідач вважає доцільним застосувати рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 за №20-рп/2011, згідно з яким зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат і допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Посилається також і на рішення Конституційного Суду України від 2 березня 1999 року №2-рп/99, згідно з яким здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, а забезпечення її проведення здійснюється Кабінетом Міністрів України, у т.ч. через спрямування і координацію роботи органів виконавчої влади, до яких відноситься і Пенсійний фонд України.

Розглянувши подані документи і матеріали, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами.

Позивач з 9 листопада 2009 року перебуває на пенсії за віком, призначеній відповідно до вимог Закону України «Про державну службу», має стаж державної служби понад 40 років, працював на посаді начальника управління земельних ресурсів у Козелецькому районі. Пенсію отримував у розмірі 90 відсотків суми заробітної плати.

17 липня 2015 року за № С-1247/0-1465/6-15 Відділом Держземагентства у Козелецькому районі позивачу надано довідку про складові заробітної плати, що подається для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про державну службу» за формою, встановленою постановою Правління Пенсійного фонду України від 14 лютого 2011 року № 5-1 (а.с.13-15).

27 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії, додавши довідку від 17 липня 2015 р. за №С-1247/0-1465/6-15.

Листом від 31 липня 2015 року № 2212/04 відповідач у задоволенні вказаної вище заяви відмовив на підставі ст. 33 Закону України «Про державну службу», якою визначено складові заробітної плати державного службовця, та зазначив, що матеріальна допомога на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексація заробітної плати не віднесені до інших надбавок, передбачених цією статею. Дослідженням судом наданої позивачем копії листа відповідача також встановлено, що на ньому зроблено напис «копія видана 27.07.16 гол. спеціаліст ОСОБА_3» та наявний підпис (а.с.16-17).

07 липня 2016 року за вих. № С-30/0-29/6-16 відділом Держгеокадстру у Козелецькому районі позивачу видано довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії (а.с.21), яку він подав 27 липня 2016 року до відповідача для проведення відповідного перерахунку пенсії (а.с.22).

Листом від 29 липня 2016 року вих. № 1443/03 відповідач у задоволенні заяви відмовив і не врахував у розмірі заробітної плати, з якої йому нараховано пенсію, суми матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати (а.с.23-24).

У цьому листі відповідачем зазначено, що із 1 січня 2015 року стаття 37-1 Закону України «Про державну службу» передбачає, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України. У зв'язку з викладеним з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Відповідач також вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.02.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів» з 01.12.2015 виключено пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», який регулював норми визначення заробітної плати для перерахунку пенсії пенсіонерам у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а пункт 5 і 6 викладений в іншій редакції.

В пункті п'ятому постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 №865 зазначено, що форма довідки про заробітну плату, що подасться для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

В пункті шостому зазначено, що у всіх випадках призначення пенсій заробіток для призначення пенсії не може перевищувати сум заробітної плати, на які нараховуються єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, на момент призначення пенсій, що свідчить про відсутність права на перерахунок раніше призначених пенсій у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям.

Відповідач зазначив, що з 1 травня 2016 року набрали чинності Закон України від 10.12.2015 № 889 - VIII «Про державну службу» та постанова Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 292 «Деякі питання оплати пращ державних службовців у 2016 році». Цим законом не передбачено проведення перерахунку пенсій державних службовців.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову в перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон) у редакції, яка діяла на час призначення позивачу пенсії, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Цією ж статтею передбачено, що за кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Приписи ст. 37-1 Закону передбачали, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

У подальшому до цієї статті внесено зміни, згідно з якими умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» в редакції, яка була чинною до 15.12.2015, передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року №432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

У зв'язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 31.05.2000 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» був виключений, п. 5 - змінений.

Із 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015, у зв'язку з чим норми Закону №3723-ХІІ від 16.12.1993 втратили чинність, в тому числі втратили чинність норми, якими було врегульовано пенсійне забезпечення державних службовців.

Відповідно до ст. 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015, яка набрала чинності з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, з 01.05.2016 Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 по іншому врегульовано правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців. При цьому, приписи Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містять такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців.

Надаючи правової оцінки доказам та аргументам відповідача, наведених в оскарженому рішенні про відмову в перерахунку пенсії та у письмових запереченнях, суд зазначає наступне.

Твердження відповідача про те, що після внесених змін до законодавства із 01.05.2016 раніше призначені пенсії державним службовцям в порядку та умовах, визначених законом «Про державну службу», не перераховуються, є безпідставним і не відповідає дійсності.

Суд визнає, що правове регулювання правовідносин щодо пенсійного забезпечення державних службовців унаслідок прийняття вказаних відповідачем законів та постанов Кабінету Міністрів України дійсно зазнало суттєвих змін.

Разом з тим, суд вважає, що наведені твердження відповідача є помилковими, оскільки у цій справі відповідачем було застосовано нові положення законодавства до тих правовідносин із позивачем, які виникли ще до набрання чинності цих нових норм, що суперечить вимогам ч. 1 ст.58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Аналізуючи вказані норми закону з урахуванням принципу незворотності дії законів у часі, суд визнає, що ці положення окремих законів, на які посилається відповідач, зокрема п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, ст. 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015, стосуються саме порядку призначення пенсії державним службовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Верховний Суд України зазначив у своїх правових позиціях, що процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення (постанови від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а13) та 17 грудня 2013 року (справа 21-44а13)), що згідно зі статтею 244-2 КАС України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести судову практику у відповідність до рішень цього суду. Тому скасування порядку нарахування пенсій за спеціальними законами з 1 червня 2015 року та подальше призначення таких пенсій на загальних підставах не впливає на можливість проведення перерахунку пенсії, призначеної раніше, у відповідності до діючих на час її призначення норм Закону України «Про державну службу».

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд бере до уваги, що право на перерахунок пенсії надано позивачу законодавством України одночасно з призначенням пенсії у листопаді 2009 року, а тому таке право не може бути обмежено чи скасовано при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Це означає, що при виході на пенсію за вислугою років відповідно до положень Закону України «Про державну службу» у листопаді 2009 року позивач мав право як на саму пенсію, так і на її перерахунок у майбутньому у разі настання передбачених законом умов - підвищення заробітної плати за тією посадою на державній службі, яку він обіймав до виходу на пенсію.

З урахуванням наведеного вище суд вважає також помилковим та безпідставними і твердження відповідача про те, що право на перерахунок пенсії виникло у позивача тільки після його звернення до органу ПФУ у липні 2015 року та у липні 2016 року, тобто вже після зміни законодавства. Як зазначено судом, право на перерахунок пенсії позивач отримав ще у 2009 р. на час призначення пенсії відповідно до чинного на той час законодавства, яке й передбачало періодичні перерахунки пенсії в майбутньому за наявності передбачених законом підстав. Тому суд вважає, що дата звернення позивача за перерахунком пенсії не є датою виникнення у позивача права на такий перерахунок, як про це зазначає відповідач, оскільки таке право у позивача існує з 2009 року. На думку суду прийняття нормативного акта про підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям та факт звернення позивача за перерахунком пенсії утворюють саме сукупність підстав для реалізації цього права, які можуть періодично виникати у зв'язку зі збільшенням заробітної плати державним службовцям.

Держава Україна гарантувала позивачу при виході на пенсію не тільки право на її отримання, але й право на її подальший перерахунок, оскільки індексації пенсії державним службовцям за вислугу років чи інших механізмів компенсації у разі її знецінення чи зміни рівня життя законодавством передбачено не було.

Суд бере до уваги й твердження позивача, наведене в матеріалах справи, про те, що позивач вже майже 8 років перебуває на пенсії і має обґрунтовані очікування щодо її перерахунку у разі настання наведених вище обставин (збільшення посадових окладів державним службовцям тощо).

Частиною 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування. Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9 зазначено, що відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

У рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 Конституційним Судом України зазначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 наведено тлумачення поняття «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

З урахуванням наведеного суд визнає, що факт відмови в перерахунку пенсії позивачу обмежує її розмір, що з урахуванням інфляційних процесів у державі, курсу гривні, знецінення існуючого розміру пенсії чи зниження рівня життя обмежує гарантований державою зміст та обсяг прав і свобод позивача.

У зв'язку з систематичними і численними порушеннями прав певних категорій громадян (судді, прокурори, військовослужбовці тощо), які здійснювалися суб'єктами владних повноважень, Конституційний Суд України лише у 2016 році тричі у своїх рішеннях підтверджував свої правові позиції (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду Украіни щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 8 липня 2016 року № 5-рп/2016, рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016).

Тому суд бере до уваги, що саме суддям, державним службовцям та іншим категоріям осіб одним і тим же законом (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213), на який посилається відповідач, було обмежено розмір пенсій, і що саме ті норми цього закону, на які посилається відповідач, було визнано неконституційними щодо пенсійного забезпечення суддів.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

За таких обставин скасування законодавчого акта, який передбачав наявність права на перерахунок пенсії, звужує зміст та обсяг конституційних соціальних гарантій державних службовців.

Таке тлумачення Конституційним Судом України норм матеріального права зобов'язує суд дійти висновку, що право позивача на перерахунок пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Отже, внесені зміни до законодавства про пенсійне забезпечення державних службовців стосуються виключно тих державних службовців, які лише набувають право на пенсійне забезпечення з часу вступу його в силу. Як встановлено судом, позивачу пенсію державного службовця призначено 09.11.2009, тобто ще до набрання чинності тих норм законодавства, на які посилається відповідач, і позивачем вирішується питання не про її призначення, а про проведення перерахунку на підставі статті 37-1 Закону України «Про державну службу» в редакції на час призначення пенсії.

Таким чином, спір виникає саме через застосування відповідачем норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, положення законодавства України, в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на пенсію, гарантували та гарантують йому право на перерахунок пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати державним службовцям.

Таким же чином було врегульовано дію закону в часті при прийнятті Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011, в якому зазначено (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення»), що обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності вказаним Законом.

Таким чином, враховуючи, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, а також те, що заробітна плата державним службовцям зокрема, по посаді, на якій працював позивач до виходу на пенсію, була збільшена, то відмова відповідача у перерахунку пенсії позивачу є протиправною, а позовні вимоги в частині визнання цих дій протиправними підлягають задоволенню з урахуванням строків звернення до суду.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, слід виходити з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Щодо твердження відповідача про те, що законодавством України не передбачено ні права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до закону України «Про державну службу», ні порядку здійснення такого перерахунку, а також про те, що норми, на які посилається позивач, не є діючими у цей час, а Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, що свідчить про відсутність права на перерахунок пенсії, то суд вважає ці твердження помилковими з наведених вище, а також і з наступних підстав.

При вирішенні цієї справи суд керується також приписами частини сьомої ст. 9 КАС України, згідно з якою у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з приписами ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У даному випадку при вирішенні справи та наданні оцінки аргументам відповідача суд вважає доцільним застосувати усталену практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

В обґрунтування цієї позиції суд як джерело права застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE), в якому визнано незаконним та непропорційним втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Суд зазначає також, що твердження відповідача про те, що Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, є підтвердженням неналежної якості законодавства, яке врегульовує порядок перерахунку пенсій колишнім державним службовцям.

Вирішуючи питання про вимоги позивача щодо включення до розміру заробітної плати, з якої обчислюватиметься пенсія, суми матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, суд виходить із такого.

В обгрунтування правової позиції позивач послався на правову позицію Верховного Суду України від 3 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області (далі - управління ПФУ) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Верховний Суд України у цій постанові зазначив, що за змістом статті 37 Закону № 3723-XII пенсія державним службовцямпризначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати,на які нараховується збір на обов'язкове державне пенсійнестрахування.

У частині першій статті 1 Закону № 108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону № 3723-XII передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань входить до системи оплати праці державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону № 1788-XII врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України від 26 червня 1997 року № 402/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (який був чинний на час виникнення спірних відносин) нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Стаття 41 Закону № 1058-IV визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема, до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частиною першою ст.237 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

З урахуванням наведеного суд бере до уваги вказані твердження позивача та враховує наведену вище правову позицію Верховного Суду України і визнає, що до складу заробітної плати, з якої повинен бути здійснений перерахунок пенсії державному службовцю, відповідачем повинні бути враховані сумиматеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати.

При цьому суд також враховує рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначав про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд дійшов такого висновку у зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; крім того, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що відмова в перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, і це рішення не є звуженням обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавлення його права на соціальний захист, у зв'язку з наступним.

Як встановлено судом, позивач є непрацюючим пенсіонером близько 8 років. З урахуванням інфляційних процесів у державі, курсу гривні, знецінення існуючого розміру пенсії чи зниження рівня життя відмова відповідача в перерахунку пенсії звужує обсяг вже набутих позивачем прав на рівень соціального захисту, гарантований державою.

Суд вважає також помилковим тлумачення відповідачем рішень Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року, у справі «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, а також рішень Конституційного Суду України від 26.12.2011 за №20-рп/2011 та від 2 березня 1999 року №2-рп/99.

Так, відповідач посилається на те, що у цих рішеннях Європейський суд з прав людини визнав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від фінансового становища в державах, а одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень; що законодавчі норми можуть змінюватися, а передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Відповідач вважає, що у зазначеному ним рішенні Суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

З цього приводу суд зазначає про таке. По-перше, ні в преамбулі, ні в тексті кожного із прийнятих законів та постанов Кабінету Міністрів України, якими змінено умови та порядок пенсійного забезпечення державних службовців, на які посилається відповідач, не зазначено, що ці нормативні акти прийнято саме через неспроможність держави виплачувати гарантований розмір пенсійного забезпечення окремих категорій громадян, зокрема державних службовців, як не зазначено і про те, що вжиті цими законами заходи спрямовані на подолання фінансової кризи та обумовлені скрутним фінансовим становищем держави чи соціально-економічними проблемами в державі. По-друге, законодавством України як про державний бюджет на 2017 рік, так і іншими законами передбачено суттєве підвищення мінімальної заробітної плати (до 3200 грн), а також мінімальної пенсії, що на думку суду спростовує наведене вище тлумачення відповідачем фінансового становища держави на підставі вказаних рішень Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України.

Крім того, суд зазначає, що при прийнятті оспорюваного рішення про відмову в перерахунку пенсії відповідач свою позицію обґрунтовував виключно змінами законодавства та припущенням про відсутність права державних службовців на перерахунок пенсі та на відсутність затвердженого порядку такого перерахунку, і не посилався на інші підставі та обставини, які навів у своїх письмових запереченнях, зокрема на рішення Європейського суду з прав людини, Конституційного Суду України, Київського апеляційного адміністративного суду. Це означає, що відповідач у письмових запереченнях протиправно збільшив кількість підстав для відмови позивачу у перерахунку пенсії, ніж це було зазначено в оскарженому рішенні.

Щодо позовних вимог про визнання дій відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки від 17.07.2015 та щодо зобов'язання здійснити перерахунок пенсії позивачу з 1 серпня 2015 року, то суд бере до уваги таке.

Статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів встановлено шести місяців, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як убачається з позовної заяви, позивач 27 липня 2015 року звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, 31 липня 2015 року відповідачем йому відмовлено у такому перерахунку листом за № 2212/04, а цей лист позивач отримав майже через рік - 27 липня 2016 року. Отже, позивач пов'язує дату, коли він узнав про порушення своїх прав, з отриманням 27 липня 2016 року копії відповіді відповідача на його звернення.

Суд враховує, що на наданій позивачем копії листа відповідача дійсно зроблено напис «копія видана 27.07.16 гол. спеціаліст ОСОБА_3» та наявний підпис (а.с.16-17).

Разом з тим, суд вважає, що цей напис не є підтвердженням дати, коли позивач узнав про порушення своїх прав відповідачем, оскільки він свідчить лише про те, що копію (не оригінал) вказаного листа позивач отримав 27.07.2016, а відомостей про дату отримання позивачем оригіналу цього листа ні позивачем, ні відповідачем до суду не надано. Надаючи оцінку цим твердженням позивача суд враховує те, що він обіймав посаду керівника державної установи та знає порядок і строки розгляду звернень, а згідно з даними системи діловодства суду позивач у 2015-2016 роках неодноразово звертався до суду з позовами, у т.ч. і з позовом до цього ж відповідача, але з іншим предметом спору. Крім того, суд бере до уваги й те, що, як вбачається з позову, з часу подання позивачем вказаної заяви 27 липня 2015 року він продовжував отримувати пенсію в такому ж розмірі, що і раніше, отже знав про відсутність здійснення перерахування йому пенсії відповідачем.

Тому у суду відсутні підстави важати доведеним те, що позивач дійно упродовж року з часу звернення до відповідача 27.07.2015 не знав про відмову у здійсненні йому перерахунку пенсії. До суду позивач звернувся лише 26.12.2016, тобто маже через 1,5 року після подання цієї заяви. При цьому жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду з 27.07.2015 по 26.12.2016 позивачем в позовній заяві не наведено.

Отже, цей напис та твердження позивача не є підтвердженням поважності причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом. Інших поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем в позовній заяві не наведено, а судом не встановлено.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позов пред'явлено позивачем з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною відмови у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки від 17.07.2015 та щодо зобов'язання здійснити перерахунок пенсії позивачу з 1 серпня 2015 рокузадоволенню не підлягають.

Інші позовні вимоги, а саме - щодо визнання протиправною відмови у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки від 07.07.2016 та щодо зобов'язання здійснити перерахунок пенсії позивачу з 1 серпня 2016 рокує обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд визнає за позивачем право на перерахунок пенсії, оскільки скасування порядку нарахування пенсій за спеціальними законами з 1 червня 2015 року та подальше призначення таких пенсій на загальних підставах, не впливає на можливість проведення перерахунку пенсії, призначеної раніше, у відповідності до діючих на час її призначення норм Закону України «Про державну службу».

Окрім того, суд зазначає, що відсутність норми законодавства стосовно умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям чи норм щодо встановлення форми довідки про заробітну плату для здійснення такого перерахунку, взагалі позбавляє даних осіб права на такий перерахунок, що є неприпустимим.

Отже, судом встановлено, що відмова в перерахунку позивачу пенсії державного службовця з 1 серпня 2016 року є протиправною. З урахуванням наведеного суд визнає, що підлягає задоволенню і позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити певні дії - здійснити позивачу перерахунок пенсії державного службовця з 1 серпня 2016 року на підставі довідки № С-30/0-29/6-16 з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1102,42 грн., доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, судом задоволено половину (50%) позовних вимог. Таким чином, на користь позивача підлягає частковому стягненню 50% сплаченої ним суми судового збору, тобто 551 грн. 21 коп.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання неправомірними дій щодо відмови у перерахунку пенсії та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області щодо відмови в листі від 29 липня 2016 року вих. № 1443/03 ОСОБА_1 у перерахунку пенсії державного службовця на підставі довідки № С-30/0-29/6-16 від 07.07.2016 з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області на підставі довідки № С-30/0-29/6-16 від 07.07.2016, виданої Відділом Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області, здійснити ОСОБА_1 починаючи з 01 серпня 2016 року перерахунок та виплату щомісячної пенсії як непрацюючому державному службовцю, яка була призначена у відповідності до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», у розмірі 90 відсотків суми його заробітної плати з урахуванням надбавок, передбачених Законом України «Про державну службу» №3723-ХІІ, у тому числі й матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, без встановлення будь-якого строку та обмеження у часі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят один) гривень 21 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області Анохін А.М.