Справа № 653/427/15-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року м. Київ К/800/28786/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

головуючого: Мороз Л.Л.,

суддів: Калашнікової О.В.,

Стрелець Т.Г.,

розглянула у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Херсонська міська друкарня" на ухвалу Генічеського районного суду Херсонської області від 10.08.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Херсонська міська друкарня" до Генічеської міської ради Херсонської області, Виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне комерційне підприємство "Транстехсервіс", ОСОБА_2, про визнання нечинними рішень,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ПАТ „Херсонська міська друкарня" звернулася з адміністративним позовом до суду про визнання нечинними рішень виконавчого комітету Генічеської міської ради Херсонської області № 377 від 16.11.2000 року та рішення № 437 від 21.12.2000 року з моменту їх прийняття.

Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 10.08.2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року, адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Підставою залишення без розгляду позовних вимог суди першої та апеляційної інстанції вказали пропуск строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанції у зв'язку з таким.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач у лютому 2015 року звернувся з адміністративним позовом до про визнання нечинними рішень від 16.11.2000 року та від 21.12.2000 року.

Вказані рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради стосуються оформлення права власності на 1/50 частки будівлі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, на ТОВ «Транспортно-експедиційне комерційне підприємство «Транстехсервіс».

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що про порушення свого права позивач повинен був дізнатись принаймні у 2006 році, з рішення господарського суду Херсонської області від 16.10.2006 року у справі № 8/238-ПН-06, у якій він також брав участь. Тому перебіг строку звернення до суду з цим позовом почався ще у 2006 році.

Колегія суддів погоджується з цим висновком.

Так, у зазначеній справі господарський суд встановив, що за даними Генічеського державне бюро технічної інвентаризації право власності на 1/50 частки будівлі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, зареєстровано за громадянином ОСОБА_2, який придбав приміщення у ТОВ «Транспортно-експедиційне комерційне підприємство «Транстехсервіс» за договором купівлі-продажу від 26.02.2002 року. Також, суд встановив, що договір є чинним на час розгляду справи.

Це, безперечно, означає, що позивач знав про реєстрацію 1/50 частки будівлі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, не пізніше ніж у 2006 році.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що у рішенні господарського суду Херсонської області від 16.10.2006 року у справі № 8/238-ПН-06 відсутні посилання на спірні рішення.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що за змістом частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України початок перебігу строку на звернення до суду пов'язується не лише з днем, коли особа дізналася про порушення свого права, але і з днем, коли вона повинна була дізнатися про таке порушення.

Як зазначає позивач у позові, має місце порушення його права власності на спірний об'єкт. Оскільки під час розгляду господарської справи № 8/238-ПН-06 було встановлено, що ТОВ «Транспортно-експедиційне комерційне підприємство «Транстехсервіс», як власник, реалізувало спірне у цій справі майно, позивач знав, чи принаймні повинен був дізнатись про порушення його права.

Сам факт відсутності посилання у рішенні господарського суду по справі № 8/238-ПН-06 на рішення № 437 та № 377 не свідчить про те, що позивач не знав і не повинен був дізнатись про порушення його прав, оскільки на порушення права власності можуть вказувати не самі лише рішення № 437 та № 377, але й той факт, що інша особа діє як власник по відношенню до спірного майна.

За активної поведінки позивача, він міг з'ясувати підстави, на яких виникло право власності у ТОВ «Транспортно-експедиційне комерційне підприємство «Транстехсервіс» раніше ніж у 2015 році та вчасно звернутись до суду.

Між тим, колегія суддів звертає увагу й на таке.

З матеріалів справи вбачається, що існує договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач реалізував спірне майно ТОВ «Видавництво Дніпро» ще у 2003 році (договір від 30.01.2003 року).

У грудні 2014 року ТОВ «Видавництво Дніпро» звернулось з листом до ПАТ „Херсонська міська друкарня" з проханням подати від свого імені позов про скасування рішення від 21.12.2000 року № 437 у зв'язку з тим, що це рішення перешкоджає ТОВ «Видавництво Дніпро» зареєструвати право власності на спірне майно.

Ці обставини вказують на дійсні мотиви звернення із цим позовом, а саме подання позову в інтересах іншої особи, та пояснюють дійсну причину тривалого пропуску строку звернення до суду - не активна та байдужа поведінка позивача у період принаймні з 2006 і до 2015 року пов'язана з тим, що спірне майно позивач реалізував ще у 2003 році.

Оскільки позивач дізнався, чи принаймні повинен був дізнатись про порушення свого права не пізніше 2006 року, але звернувся із цим позовом лише у лютому 2015 року, він пропустив шестимісячний строк на таке звернення.

Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суди встановили, що позовна заява та додані до неї матеріали не дають підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку щодо залишення адміністративного позову без розгляду.

У низці рішень Європейського суду з прав людини зазначено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28.10.1998 року зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., "якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою".

Так, існування процесуальних строків звернення до суду зумовлене необхідністю дисциплінувати учасників правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігти зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяти стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та посиленню громадського контролю за владою зі сторони громадян. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах. А крім того, необхідно враховувати, що з плином часу довести чи спростувати певні обставини стає все важче через те, що певні докази втрачаються.

Строк звернення до адміністративного суду за своєю сутністю є аналогом строку позовної давності, який застосовується для цілей цивільного і господарського судочинства.

Показовою в питанні застосування позовної давності в контексті статті 6 конвенції є справа «Grafescolo S.R.L. проти Молдови». В ній компанія-заявник стверджувала, що судовий розгляд був несправедливим, оскільки національні суди не взяли до уваги положення цивільного кодексу країни стосовно позовної давності, які були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а застосували нові положення ЦК Молдови. Уряд стверджував, що строк позовної давності не міг бути застосований, оскільки національні суди визнали абсолютну недійсність договору купівлі-продажу. У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Відзначалося, що роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство закону, що є обов'язковим для країн, котрі підписали конвенцію. Далі Суд повторює, що стаття 6 документа зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення. (У справі «Руїз Торія проти Іспанії» (рішення від 9.12.94) ЄСПЛ установив, що відмова національного суду обґрунтувати відхилення заперечення стосовно спливу строку давності є порушенням цього положення). Суд відзначив у цьому контексті, що строк позовної давності був важливим аргументом, і якщо б він був узятий до уваги, то це, можливо, привело до відмови в позові. Попри це, Верховний суд Молдови не назвав жодних причин того, чому він не зважив на цей аргумент. У світлі викладеного ЄСПЛ дійшов висновку, що судовий розгляд не був справедливим, а отже, мало місце порушення статті 6 конвенції.

Таким чином, однією з вимог дотримання статті 6 конвенції є обґрунтованість судового рішення, що, до речі, передбачено й національним законодавством (статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства). Із цього випливає, що суди не повинні ігнорувати наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування.

У зв'язку цим, колегія суддів, враховуючи, що заявник не пояснив причини пропуску строку на оскарження близько 9 років, дійшла висновку, що дії суду щодо залишення позову без розгляду узгоджуються із правомірною метою, а саме дотримання вимог процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Натомість, поновлення пропущеного строку без наведення відповідних причин не узгоджувалось би із вказаним принципом.

При цьому, співвідношення між вжитими засобами у вигляді залишення позову без розгляду та поставленою метою - дотримання вимог процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд, на думку колегії суддів, є пропорційним, оскільки поновлення строку на звернення до суду без наявності будь-яких причин було б порушенням закону. Вказана ситуація без законних підстав поставила б у стан невизначеності та неостаточності правовідносин інших учасників провадження.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Отже, залишення позову без розгляду, за встановлених обставин, є єдиним правомірним засобом, що дозволяє дисциплінувати заявника та гарантувати дотримання прав інших учасників провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про залишення позову без розгляду.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що суди неправильно встановили обставини справи оскільки він звертався з позовом про оскарження рішень ради, а суд зазначив про рішення виконкому ради.

Проте, оскільки самих рішень позивач не надав, а суд встановив, що рішення з вказаними реквізитами приймав саме виконком, правильним є висновок, що предметом оскарження є саме рішення виконкому. До того ж, саме до повноважень виконавчого комітету віднесено прийняття таких рішень.

Доводи касаційної скарги відносно того, що суд вирішив питання лише щодо одного з оскаржених рішень є необґрунтованими, оскільки у тексті ухвали зазначено про обидва оскаржені позивачем рішення, та містяться загальні висновки щодо позовних вимог. Той факт, що у резолютивні частині зазначено про одне з рішень не спростовує наведених обставин.

Твердження позивача про порушення судом таємниці нарадчої кімнати не підтверджено ні матеріалами справи, ні матеріалами, наданими скаржником.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Херсонська міська друкарня" відхилити, ухвалу Генічеського районного суду Херсонської області від 10.08.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: