Справа № 569/6114/17
Суддя: Першко О.О.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/6114/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар Прокопчук Л.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Наконечної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2017 року ОСОБА_3, діючи через свого представника - ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21 грудня 2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_3 та зобов'язати відповідача відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_3 за віком з 01 січня 2017 року та виплачувати її відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з 11 лютого 2007 року було призначено пенсію за віком, яку вона отримувала регулярно до січня 2017 року. У грудні 2016 року вона виїхала на постійне проживання до Італії. 09 лютого 2017 року звернулася до відповідача із заявою про відновлення пенсії. 27 лютого 2017 року відповідач листом №187/10 повідомив її, що згідно п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Оскільки вона 10 грудня 2017 року була знята з реєстраційного обліку в Україні та отримала документи громадянина України для виїзду на постійне місце проживання до Італії, тому відповідно до рішення відповідача від 21 грудня 2016 року, виплата пенсії їй припинена. Вважає такі дії відповідача неправомірними, такими, що порушують її конституційні права, оскільки п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратив чинність згідно рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25рп/2009, як такий, що не відповідає Конституції.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити, суду пояснила, що позивач все життя пропрацювала в Україні, із заробітної плати сплачувала щомісяця внески до пенсійного фонду, тому зупинення виплати їй пенсії є неправомірним.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV , виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ст. 51 Закону України №1058-ІV встановлює, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Поновлення виплати пенсії позивачу можливе лише за умови особистого звернення до управління з відповідною заявою та документами, передбаченими Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846.

В судовому засіданні представник відповідача посилаючись на письмові заперечення просила в задоволенні позову відмовити повністю, додатково пояснивши, що відповідачем був зроблений запит до Управління державної міграційної служби щодо місця проживання позивача, на що була отримана відповідь, що вона виїхала на постійне місце проживання до Італії, тому виплата пенсії їй була припинена.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, надані суду заперечення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перебуваючи на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області із 11 лютого 2007 року позивач отримувала пенсію за віком по грудень 2016 року включно, до виїзду на постійне місце проживання до Італії.

В матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

Рішенням від 21 грудня 2016 року відповідач з січня 2017 року, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-ІV, припинив виплату пенсії позивачу, посилаючись на факт її зняття з реєстраційного обліку в Україні та виїзду на постійне місце проживання до Італії.

09 лютого 2017 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутність відповідної міждержавної угоди між Україною та Італією. Крім того, позивачу роз'яснено, що для отримання пенсії за шість місяців наперед перед виїздом на кордон, їй необхідно звернутися до управління особисто, пред'явивши паспорт та посвідчення пенсіонера.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

При цьому в рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведені вище міркування Європейського суду з прав людини є достатніми для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд приходить до висновку, що неукладення державою міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Крім того, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, починаючи з 07.10.2009 року відсутні будь-які підстави для припинення виплат пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, в країни, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, в тому числі до Італії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виїхала на постійне місце проживання за кордон, а саме до Італійської Республіки в грудні 2016 року, тобто у відповідача не було жодних підстав для припинення виплати пенсії позивачу з січня 2017 року.

Таким чином відповідач діяв поза законом, допустив протиправні дії стосовно позивача. Відповідно у позивача не виникло жодного обов'язку звертатися із заявою про поновлення виплати пенсії з 01 січня 2017 року.

Крім того, ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантує кожній особі право на безпосереднє звернення до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів, та не передбачає обов'язку особи попередньо самостійно вирішувати спір.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002).

Вищевикладене додатково свідчить, що позивач в будь-якому випадку не була зобов'язана звертатись до відповідача із будь-якими заявами починаючи з 01 січня 2017 року, а мала право на безпосереднє звернення до суду з метою отримання належного захисту свого права на отримання пенсії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач постійно проживає в Італійській Республіці, тому вона має право на відновлення виплати раніше призначеної їй пенсії за віком, тому рішення відповідача від 21 грудня 2016 року про припинення виплати пенсії позивачу слід визнати протиправним та скасувати та зобов'язати відновити позивачу виплату пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 січня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, ч. 4 ст. 128, 158-163,167,185-186,254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01 січня 2017 року - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 21 грудня 2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_3.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_3 за віком з 01 січня 2017 року та виплачувати її відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2017 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.О.Першко