Справа № 823/351/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року справа № 823/351/17

11 год. 09 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Савості С.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто в режимі відеоконференції, представника відповідача Гудименко Л.А. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу»;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов'язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 25.01.2017 він звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. із письмовою заявою про погодження використання частини щорічної основної відпустки за період роботи з 16.08.2016 по 15.08.2017 тривалістю 15 календарних днів з 13.02.2017 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

За наслідками розгляду вказаної заяви позивачу було погоджено надання частини щорічної основної відпустки без виплати грошової допомоги у зв'язку із тимчасовим кошторисом на 2017 рік. 01.02.2017 було видано наказ №6-щв «Про надання частини щорічної основної відпустки ОСОБА_1», яким передбачено надання позивачеві частини щорічної основної відпустки без виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

На думку позивача така відмова у виплаті йому зазначеної грошової допомоги суперечить вимогам Конституції України та Закону України «Про державну службу», а тому є протиправною та підлягає до скасування.

У судовому засіданні позивач в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також пояснив що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, а також практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права.

Відповідно до поданих 24.03.2017 до суду заперечень на адміністративний позов, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог повністю, у задоволенні позову просить відмовити, у зв'язку з тим, що грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, виплата якої здійснюється відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» в розрахунку фонду оплати праці головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на 1 квартал 2017 року не передбачена, у зв'язку з обмеженням коштів на 1 квартал 2017 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю, посилаючись на обставини викладені в запереченнях на адміністративний позов, а також пояснила, що відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Тому, як зазначила представник відповідача, оскільки на момент звернення позивача діяв тимчасовий кошторис на 1 квартал 2017 року, яким передбачалось фінансування виключно з виплат окладу, рангу, надбавки за вислугу років, інших надбавок та премій обслуговуючому персоналу, вихідної допомоги при скороченні, компенсаційних виплат при звільненні, позивачеві погоджено надання щорічної основної відпустки без виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд встановив наступне.

25.01.2017 позивач звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. із письмовою заявою про погодження використання частини щорічної основної відпустки за період роботи з 16.08.2016 по 15.08.2017 тривалістю 15 календарних днів з 13.02.2017 з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

01.02.2017 головою комісії з припинення управління, заступником начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області Толдоновою Л.В. видано наказ №6-щв «Про надання частини щорічної основної відпустки ОСОБА_1», яким передбачено надання позивачеві частини щорічної основної відпустки без виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, а також пояснень представника відповідача в судовому засіданні 15.08.2017, підставою для відмови у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 при наданні частини щорічної основної відпустки стало обмеження фінансування Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у 1 кварталі 2017 року.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає про таке.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Разом з цим, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства - Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана правова позиція узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 по справі № 21-8а15.

Абзацом 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Статтею 57 Закону № 889-VIII встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268 (дія якої розповсюджується на спірні правовідносини) керівникам органів надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу), у межах затвердженого фонду оплати праці.

Також, суд зазначає, що державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

Відповідно до статті 12 Закону № 504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

У випадку поділу щорічної відпустки на частини зазначена допомога виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки.

Статтею 23 Закону № 504/96-ВР встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою відпусток, передбачених статтями 6, 7, 8, 13, 14, 15, 15-1, 16, 18-1 і 19 цього Закону, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що позивач звернувся до відповідача з вимогою погодити надання частини щорічної основної відпустки з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, з аналізу наведених норм вбачається, що виплата такої грошової допомоги мала бути проведена за рахунок коштів Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, призначених на оплату праці для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Щодо посилання відповідача на обмежене фінансування як на підставу для непогодження та невиплати позивачеві грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічної основної оплачуваної відпустки з 13.02.2017, суд зазначає про таке.

Так, відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Одночасно, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права вказує, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Частиною 1 ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ст. 17-1 Конвенції, встановлено, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

При цьому, відповідно до практики Високого Суду конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83).

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував, що реалізація особою права, яке пов'язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, є безпідставними (справи «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України»). Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, на підставі вище викладеного та з огляду на те, що право позивача на грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки або її частини, що перевищує 14 календарних днів, та яка не може бути скасована і є майном в розумінні ч. 1 Протоколу № 1 Конвенції як право домагання, суд приходить до висновку про безпідставність посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Більш того, з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, суд наголошує, що оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава через створювані нею органи несе обов'язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі (справа «Кечко проти України», заява №…, рішення від 08.11.2005 р.).

Таким чином, на підставі вищевикладеного, з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінивши наявні у справі докази у їх взаємному зв'язку, суд дійшов до висновку, що відповідачем було порушено право позивача при непогодженні йому виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу».

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені відповідачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію позивача суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про визнання протиправної відмови начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 та про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов'язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1.

Щодо вимоги позивача постановити окремі ухвали для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, то суд зазначає таке.

Відповідно ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується.

Одночасно, суд зазначає, що підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

Причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, можуть полягати у неналежному виконанні посадовими особами обов'язків, перевищенні влади чи зловживанні нею, порушенні строків розгляду звернень, невжитті заходів реагування на заяви громадян тощо.

На думку суду, це може бути порушення будь-якої норми, незалежно від її галузевої належності, однак насамперед це має бути норма саме закону, а не будь-якого іншого нормативно-правового акту.

Зі змісту ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що вона не містить ознак тих порушень закону, яким суд надав правову оцінку та щодо яких виніс рішення по суті із наданням правової оцінки.

Враховуючи, що суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу тому відсутні підстави для обов'язкового винесення окремих ухвал, як про те просить позивач.

Також суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Оскільки встановлення судового контролю за виконанням рішення є правом суду, то з огляду на обставини справи суд не вбачає необхідності встановлювати судовий контроль за виконанням даної постанови.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 14, 86, 94, 159-163, 166, 167, 254, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов'язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 15.08.2017.