Справа № 826/5905/16
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

4 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Прокопенка О.Б.,

суддів: Гриціва М.І., Кривенди О.В.,-

розглянувши заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України (далі - НБУ), за участю третьої особи - публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до адміністративного суду з позовною заявою до НБУ, в якій просила визнати протиправною його бездіяльність у 2014 році, що полягала у не вжитті належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Дельта Банк», яка виразилась у порушенні НБУ строків прийняття рішення про віднесення банку до категорії проблемних.

За наслідками підготовчого провадження Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 7 вересня 2016 року залишив зазначену позовну заяву без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 5 грудня 2016 року залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 травня 2017 року ухвали судів першої та апеляційної інстанцій залишив без змін.

Приймаючи таке рішення, касаційний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про пропуск позивачкою строку звернення до суду з цим позовом, а також про відсутність достатніх і обґрунтованих підстав для визнання причин такого пропуску поважними.

При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що 10 березня 2016 року позивачці було виплачено вклад за одним із договорів банківського вкладу, укладеного з ПАТ «Дельта Банк», в розмірі гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відтак у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що НБУ з огляду на незадовільний фінансово-економічний стан Банку замість того, щоб своєчасно вирішувати питання щодо віднесення його до категорії проблемних з наступним введенням тимчасової адміністрації, протягом 2014 року надавав йому кредити з метою підтримання ліквідності. Позивачка вважає, що така бездіяльність відповідача протягом 2014 року зумовила те, що Банк став неплатоспроможним, внаслідок чого вона втратила значну частину своїх банківських вкладів. Водночас позивач стверджує, що про бездіяльність НБУ дізналася лише 10 березня 2016 року, отримавши гарантовану суму відшкодування. З посиланням на положення статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суди попередніх інстанцій відзначили, що позивачка, якщо вважає, що НБУ допустив бездіяльність і тим самим порушив її права та інтереси, мала б дізнатися про це не після отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом, а з дати прийняття рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних і введення тимчасової адміністрації (тобто з 3 березня 2015 року), інформацію про яке було опубліковано у встановлений законом спосіб.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_2 подала заяву про її перегляд Верховним Судом України з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 237 КАС.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 6 липня 2017 року заяву ОСОБА_2 було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам статей 239, 2391 КАС, та надано строк до 28 липня 2017 року для усунення її недоліків.

На виконання цієї ухвали позивачка надіслала заяву, в якій усунула недоліки.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 додала копії рішень Вищого адміністративного суду України від 5 лютого та 2 квітня 2013 року (№№ К/9991/90289/11, К/9991/42735/12 відповідно), 20 травня 2014 року (№ К-16715/09, К-18005/09), 17 травня, 22 червня, 7 липня 2016 року (№№ К/800/17189/15, К/800/27617/14, К/800/40256/15 відповідно), 1 лютого, 6 та 20 квітня, 23 травня 2017 року (№№ К/800/25846/16, К/800/26525/16, К/800/2975/17, К/800/5978/16 відповідно), які, на її думку, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах, а саме: статті 99 КАС та частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також заявник додає копії постанов Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року, 20 травня 2014 року, 24 листопада 2015 року (справи №№ 21-352а13, 21-41а14, 21-3538а15 відповідно) як на підтвердження невідповідності оскаржуваного судового рішення викладеному у цих постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування статті 99 КАС у подібних правовідносинах.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 237 КАС заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана, зокрема, з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Проте аналіз наданих на порівняння рішень Вищого адміністративного суду України та оскаржуваної ухвали цього ж суду від 31 травня 2017 року, не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом статті 99 КАС і частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки прийняття різних за змістом судових рішень зумовлено різними фактичними обставинами, з яких суд виходив при вирішенні питання про дотримання заявниками строків звернення до адміністративного суду, перевірка правильності встановлення яких не входить до компетенції Верховного Суду України.

Як убачається із самої заяви, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків касаційного суду у цій справі фактично зводяться до правової оцінки обставин у справі. Так у заяві ОСОБА_2 посилається на те, що про неправомірну бездіяльність НБУ, а саме несвоєчасне віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних, вона не знала і не могла знати у період 2013-2014 роки зважаючи на те, що така інформація не є публічною та наслідки такої протиправної бездіяльності відповідача стали їй відомі лише у 2016 році випадково з відомостей у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тому вважає, що у суду першої інстанції відсутні підстави вважати, що нею пропущений строк на звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Відповідно до статті 235 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Не суперечить оскаржуване судове рішення й висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України, на які посилається ОСОБА_2 у своїй заяві.

Так розглядаючи питання про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 99, 100 КАС та пункту 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України, у постанові від 20 травня 2014 року Верховний Суд України вказав, що оскаржувана ухвала Вищого адміністративного суду України, про перегляд якої подана заява, та додані до заяви рішення цього суду прийняті за різних фактичних обставин справ, встановлених судами, що не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У постанові від 24 листопада 2015 року Верховний Суд України скасував ухвалу Вищого адміністративного суду України, якою на підставі статей 99, 100 КАС адміністративний позов залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, і справу передав на розгляд до цього ж суду, оскільки суд не з'ясував чи порушені суб'єктивні права, свободи або інтереси особи, якщо так, то в чому полягають і коли сталися такі порушення, якщо вони мали місце, при цьому слід мати на увазі, що явище бездіяльності є триваючим.

Крім того, у постанові від 6 листопада 2013 року Верховний Суд України вирішував питання про усунення неоднакового застосування касаційним судом пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 у подібних правовідносинах, а не статті 99 КАС, про яку йдеться у заяві.

Наведене не дає підстави для висновку про обґрунтованість поданої заяви.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження про перегляд справи.

Враховуючи викладене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах України Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, за участю третьої особи - публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про визнання бездіяльності протиправною; за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців
О.В. Кривенда