Справа № 815/2289/17
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2289/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2017 року

11год.00хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

Розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

Судом розглядається адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №341 о/с від 27.02.2017 року в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 (0041858) зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням); поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області; стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 07.11.2015 р. ОСОБА_1 прийнято на службу в поліцію. 21.02.2017 року позивачем було подано рапорт про звільнення зі служби з 27.02.2017 року. В подальшому, 24.02.2017 р. ОСОБА_1 було подано до ГУНП в Одеській області рапорт про відкликання рапорту від 21.02.2017 р., а саме з проханням раніше поданий рапорт про звільнення не розглядати та вважати його недійсним. Однак, 13.03.2017 р. позивач був ознайомлений з наказом ГУНП в Одеській області по особовому складу від 27.02.2017 р. № 341о/с, згідно з яким ОСОБА_1, слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління ГУНП в Одеській області звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 27.02.2017р. На думку позивача зазначений наказ є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки, відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Водночас працівникові надається право відкликати до спливу строку раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника.

Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Як вже зазначалось, 24.02.2017 р. (до закінчення строку попередження) позивачем було подано рапорт, відповідно до якого він скористався своїм правом та відкликав свій раніше поданий рапорт про звільнення. За вказаних обстави звільнення позивача з 27.02.2017 р. з урахуванням наявності рапорту від 24.02.2017 р. є протиправним, а оскаржуваний наказ суперечить чинному законодавству України.

Крім того, позивач наголошує, що 12.04.2017р. йому видано трудову книжку та витяг з Наказу від 27.02.2017 р. № 341 о/с, відповідно до якого його звільнено вже з 24.02.2017 р., при цьому у Наказі від 27.02.2017 р. № 341 о/с, з яким позивача ознайомлено 13.03.2017 р., та витязі з Наказу від 27.02.2017 р. № 341 о/с, який видано 12.04.2017 р. разом з трудовою книжкою, вказано не лише різні дати звільнення зі служби, але як наслідок по різному розрахована вислуга років на день звільнення.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що його звільнення є протиправним та таким, що порушує гарантоване Конституцією України право на працю, у звязку з чим звернувся з даним позовом до суду про скасування спірного наказу та поновлення на посаді.

07.08.2017 року від представника позивача до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження.

07.08.2017 року від представника відповідача до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, заперечень по суті проти позову від Головного управління Національної поліції в Одеській області до суду не надійшло, проте у клопотанні від 07.08.2017р. відповідач просить суд у позові відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, будь-яких пояснень по суті позовних вимог від третьої особи до суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Як вбачається з трудової книжки позивача, ОСОБА_1 07.11.2015 року прийнято на службу в поліцію згідно наказу №37 о/с від 07.11.2015 року.

21.02.2017 року позивач звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в одеській області з рапортом, в якому просив у звязку з небажанням продовжувати службу в поліції, звільнити його з Національної поліції України за ст.77 ч.1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 27.02.2017 року, при цьому від проходження ВЛК ОСОБА_1 відмовився та просив розглянути його питання про звільнення на атестаційній комісії без його участі.

24.02.2017 року позивач звернувся до начальника ГУНП в Одеській області з рапортом, в якому просив раніше поданий рапорт про звільнення з органів Національної поліції України не розглядати та вважати його недійсним. Вказаний рапорт 24.02.2017 року зареєстрований в ГУНП в Одеській області за вхідним номером 1929.

21.07.2017 року заступником начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області - начальником слідчого управління складено подання до звільнення з поліції у запас Збройних Сил України за п.7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням), відповідно до якого висновок старших начальників згоден, рішення по поданню звільнити майора поліції ОСОБА_1 (0041858), слідчого-криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області зі служби в поліції за п. 7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27.02.2017 року №341 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 (0041858), слідчого-криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 27 лютого 2017 рогу, виплативши грошову компенсацію за 4 доби невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2017 року по день звільнення. Вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років 19 років 06 місяців 09 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, 19 років 06 місяців 09 днів; на пільгових умовах (без урахуванні календарної вислуги) 01 рік 3 місяці 04 дні. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 21.02.2017 та подання заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області - начальника слідчого управління від 21.07.2017.

Також в матеріалах справи наявний витяг з наказу ГУПН в Одеській області №341о/с від 27.02.2017 року, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 (004.1858), слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 24 лютого 2017 року, виплативши грошову компенсацію за 4 доби невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2017 року по день звільнення. Вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років 19 років 06 місяців 06 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби 1.9 років 06 місяців 06 днів; на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) 01 рік 03 місяці 01 день. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 21.02.2017 та подання заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області - начальника слідчого управління від 21.07.2017 року.

Будь-яких пояснень з приводу розбіжностей в повному тексті спірного наказу та у витягу з наказу в датах звільнення позивача, а також різної тривалості вислуги років представником відповідача до суду не надано.

Згідно запису у копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції 24.02.2017 року згідно наказу від 27.02.2017 року №341 о/с.

Листом від 06.03.2017 року за вих.№9/1095 «Про розгляд рапорту» позивачу запропоновано зявитися до управління кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. При цьому, як вбачається з зазначеного листа, відповідачем повідомлено позивача, що на підставі рапорту ОСОБА_1 наказом ГУНП в Одеській області від 27.02.2017 року №341 о/с його звільнено зі служби в поліції, у звязку з чим, на теперішній час задовольнити рапорт з проханням не розглядати рапорт про звільнення не вбачається можливості.

Як зазначає позивач в адміністративному позові, зі спірним наказом його було ознайомлено 13.03.2017 року, та 12.04.2017 року ОСОБА_1 було видано витяг за спірного наказу та трудову книжку.

На думку позивача, його звільнення відбулось з порушенням вимог КЗпП України та Закону України «Про Національну поліцію України», а отже наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 24 Європейської соціальної хартії передбачено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Відповідно до п.10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пп. "ж" п. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно п.п. «ж» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення №114).

Водночас, сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 року «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю.

Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Водночас працівникові надається право відкликати до спливу строку раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника.

Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем власноручно написано рапорт про його звільнення із займаної посади відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 27.02.2017 року. Разом з чим, 24.02.2017 року позивач звернувся до начальника ГУНП в одеській області з рапортом, в якому просив раніше поданий рапорт про звільнення з органів Національної поліції України не розглядати та вважати його недійсним. Вказаний рапорт 24.02.2017 року був зареєстрований в ГУНП в Одеській області, що підтверджується вхідною датою та номером реєстрації та не спростовано відповідачем.

Проте, незважаючи на відкликання позивачем попереднього рапорту про звільнення, 27.02.2017 року наказом Головного управління Національної поліції в одеській області за № 341 о/с звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 (004.1858), слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Враховуючи вищевказані правові норми та обставини справи, дії відповідача суперечать вимогам пункту 68 Положення № 114 та ст. 38 КЗпП України, оскільки за змістом цього пункту до закінчення визначеного у рапорті строку позивач мав право відкликати поданий рапорт.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 10.07. 2012 року по справі № 12-136а12.

При цьому суд зауважує, що факт подання позивачем відповідної заяви свідчить про відсутність волевиявлення позивача на звільнення, в свою чергу відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати відсутнім намір працівника звільнитись саме за власним бажанням.

В матеріалах справи наявний повний текст спірного наказу (а/с-6) зі змісту якого вбачається, що позивача звільнено зі служби в поліції з 27.02.2017 року на підставі його рапорту від 21.02.2017 року та подання заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області від 21.07.2017 року. Але згідно витягу зі вказаного спірного наказу вбачається, що позивача звільнено з 24.02.2017 року та із запису у копії трудової книжки також вбачається, що позивача звільнено з 24.02.2017 року. По різному також розрахована і вислуга років.

Будь-яких пояснень з цього приводу представником відповідача до суду не надано.

Слід зазначити, що відповідачем у ході розгляду справи не спростовано твердження позивача стосовно того, що останній продовжував виходити на роботу, де і знаходився впродовж робочого дня, тому суд вважає доведеним той факт, що позивач не залишив роботи і не вимагав свого звільнення за раніше поданим рапортом.

Верховним Судом України у справах №21-99а12, №21-122а12, №21-236а11 (постанови Верховного Суду України від 9 квітня 2012 р., від 29 травня 2012 р., від 5 грудня 2011 р.) висловлено наступні правові позиції: за змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 р. №114, звільнення таких осіб зі служби, на підставі підпункту "ж" п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним.

Як зазначив Верховний Суд України у своїх рішеннях, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі дійти взаємної згоди про звільнення в певний строк. Такою домовленістю слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення строку.

Враховуючи дату звільнення, зазначену у рапорті від 21.02.2017р., та дату звільнення в копії наказу від 27.02.2017р. (а не у витягу з наказу на а.с.7), суд вважає, що ОСОБА_1 протиправно звільнено оскаржуваним наказом з 27.02.2017р. із займаної посади.

Витяг з наказу (а.с.7) як доказ звільнення з 24.02.2017р. є юридично неспрожним документом, оскільки його реалізація суперечить тексту наказу на а.с.6, підписаному начальником ГУНП в Одеській області та зареєстрованому за вх.№21 о/с-4 від 01.03.2017р.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Доказів запрошення іншої особи на посаду позивача відповідачем до суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про обґрунтованість вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 27.02.2017 року №341-о/с про звільнення майора поліції ОСОБА_1 з посади слідчого криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області, оскільки його прийнято за відсутності встановлених законом підстав для цього.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже ОСОБА_1 має бути поновлений судом на попередній роботі слідчого- криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області внаслідок скасування наказу №341 о/с від 27.02.2017 року про його звільнення.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Згідно із п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, днем звільнення вважається останній день роботи (27.02.2017р.).

Згідно довідки щодо ОСОБА_1 від 24.07.2017 року за №1021 середньоденна заробітна плата складає 322,94 грн., отже на його користь підлягає стягненню з ГУНП в Одеській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 322,94грн. за один робочий день за період 28 лютого 2017 року по 11 серпня 2017 року включно (дата ухвалення судового рішення).

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі як законні та обґрунтовані.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин суд вважає за необхідне допустити постанову до негайного виконання у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст.128, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №341 о/с від 27.02.2017 року в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 (0041858) зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням).

Поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді слідчого- криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області з 28.02.2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 лютого 2017 року по 11 серпня 2017 року включно з розрахунку 322 (триста двадцять дві)грн. 94коп. за один день.

Постанова про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.М. Аракелян