Справа № 335/7127/17
Суддя: Рибалко Н. І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/7127/17 2-а/335/323/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Рибалко Н.І., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначав, що він відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є ветераном війни (учасник бойових дій), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, яке видано 06.07.1999 року. В листопаді 2016 року йому встановлена ІІ група інвалідності на підставі захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби. Отже, позивачем отримано статус інваліда війни, а тому він має право на пільги встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зокрема, згідно з ч. 5 ст. 12 та ч. 5 ст. 13 зазначеного Закону він має право на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

У квітні 2017 року позивач отримав вказану вище допомогу в розмірі 3100 грн., але, на думку позивача, вказаний розмір допомоги не відповідає вимогам закону.

Позивач звернувся до відповідача із запитом, на який отримав відповідь від 16.05.2017 року, з якої дізнався, що органи соціального захисту нараховують та виплачують щорічну допомогу до 5 травня не у відповідності до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 223 від 05.04.2017 року.

Посилаючись на те, що відповідачем в порушення вимог Закону йому не в повному обсязі була виплачена щорічна разова грошова допомога до 5 травня, оскільки її розмір для інваліда ІІ групи повинен становити 8 мінімальних пенсій за віком, ОСОБА_1 просить суд визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району з нарахування щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2017 рік в розмірі меншому, ніж встановлено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 25.12.1998 року та зобов'язати відповідача здійснити донарахування та виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2017 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, як інваліду ІІ групи відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановлено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплаченої суми.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року відкрито скорочене провадження у даній справі.

14 липня 2017 року до суду надійшли письмові заперечення Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району проти позову, в яких представник відповідача зазначив, що виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2017 року була здійснена ОСОБА_1 в порядку та розмірах встановлених чинним законодавством, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223 «Про деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань". З огляду на вказані обставини представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи доказами в межах заявлених позовних вимог, прихожу до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст. 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Судом встановлено, що позивач у справі, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником бойових дій та інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується копіями відповідних посвідчень та довідок (а.с. 5) та перебуває на обліку в праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району як особа, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до матеріалів справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Кузнецова А.С. зверталася до УПСЗН із запитом щодо отриманої разової грошової допомоги ветеранам війни до 5 травня у 2017 році. Листом від 16.05.2017 року за № 08-04/2581 УПСЗН повідомило, що виплата щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2017 рік здійснювалась відповідно до чинного законодавства, з урахуванням Бюджетного Кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223 «Про деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань"

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 підтвердив факт, що у 2017 році він, як інвалід ІІ групи, отримав 3 100 грн. грошової допомоги до 5 травня.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, на отримання допомоги, у тому числі грошової до 5 травня, визначені та закріплені в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, та іншим учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, при визначенні розміру грошової допомоги ветеранам війни до 5 травня слід керуватись постановами Кабінету Міністрів України, оскільки Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та нормами Бюджетного кодексу України дозволено визначати розмір допомог Кабінету Міністрів України.

У 2017 році Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 05.04.2017 року № 223 «Про деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою встановлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, які перераховують кошти через відділення зв'язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3500 гривень; II групи - 3100 гривень; III групи - 2700 гривень;

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності.

Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України. Порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, регулюється Кабінетом Міністрів України відповідно до Конституції та законів України.

З огляду на викладені вище обставини, прихожу до висновку, що дії відповідача при здійсненні нарахування та виплати разової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, що має статус ветерана війни у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223, відповідали критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, і оскільки в даному випадку відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, підстави для задоволення позову про визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплату недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2017 рік на користь позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 6, 10, 11, 14, 15, 17, 23, 48, 58, 69-71, 79, 86, 87, 94, 98, 104, 105, 111, 112, 114, 121, 160, 161, 162, 163, 183-2, 185, 186, 244-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Десятиденний строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя Н.І. Рибалко