Справа № 296/8050/16-а
Суддя: Шалота К. В.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 296/8050/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Шалоти К.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Дубчак М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання нечинним висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №2017/13 від 16.08.2011 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Корольовського районного суд м. Житомира з позовом до виконкому Житомирської міської ради про визнання нечинним висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №2017/13 від 16.08.2011 року. Також позивач просив процесуальний строк для звернення до суду рахувати, з моменту коли дізнається в суді правомірність складення висновку №2017/13 від 16.08.2011 року та встановлення наявності порушень його прав та інтересів.

Позов обґрунтовувався тим, що оспорюваний висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради №2017/13 від 16.08.2011 року містить невірне зазначення розташування фрагменту земельної ділянки щодо надання якої подано заяву, містить інформацію, що не відповідає Генеральному плану міста Житомира та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відсутністю детального плану території за адресою АДРЕСА_1, а також невідповідність вказаної у висновку інформації щодо знаходження спірної земельної ділянки для будівництва гаража в межах «червоних ліній» та його неспівпадіння з уточненим генеральним планом м. Житомира, затвердженого рішенням міської ради від 09.12.2005 року №583, вказується про невідповідність висновку вимогам Земельного кодексу України щодо отримання земельної ділянки «за місцем проживання», а також суперечність висновку з іншим висновком управління №72/2013.

Позивач у судовому засіданні поданий позов підтримала, будь-яких додаткових пояснень з приводу пред'явленого позову суду не надавала.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а також вказувала на неактуальність оскаржуваного висновку з огляду на прийняття міською радою нового генерального плану міста у зв'язку з чим просила у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши адміністративний позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 04.07.2011 року ОСОБА_3 звернувся до голови Житомирської міської рад з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення будівництва індивідуального гаража розміром 0,01 га за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 58).

У висновку Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради від 16 серпня 2011 року №2017/13 щодо попереднього розгляду матеріалів виділення у власність земельної ділянки площею 0,01 га по АДРЕСА_2 було вказано, що вказана земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста Житомира, затвердженого рішенням міської ради від 26.12.2001 р. №266 за функціональним призначенням відноситься до території багатоповерхової житлової забудови, а відповідно до проекту «червоних» ліній вулиць та доріг м. Житоvира, затвердженого рішенням сесії від 09.12.05 №583 земельна ділянка для будівництва гаража знаходиться в червоних лініях АДРЕСА_2 (а.с. 62).

Також у вищевказаному висновку від 16 серпня 2011 року №2017/13 було відмічено, що гаражне будівництво в м.Житомирі передбачене лише на земельних ділянках, які знаходяться в користуванні гаражних кооперативів, або на присадібних земельних ділянках індивідуальних житлових будинків, які знаходяться у власності або в користуванні їх мешканців.

За вказаних обставин Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища вважало за неможливе виділення у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,01 га для будівництва гаража.

При цьому, п. 9.10 рішенням Житомирської міської ради від 24.10.2011 №220, ОСОБА_4 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0100 га по АДРЕСА_2 у користування для будівництва гаража з підстав невідповідності Генеральному плану міста функціонального призначення (висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 16.08. 11 №2017/13 (а.с.98).

Щодо строків звернення позивача до суду слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що беззаперечних доказів які б вказували на час отримання позивачем оспорюваного висновку від 16.08.2011 року №2017/13 матеріали справи не містять.

Згідно ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Крім того, суд зазначає, що при обмеженні права на звернення з відповідною заявою або поданням до суду порушується принцип справедливого та публічного суду, що суперечить Європейській конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950р., яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року №475/97.

На підставі викладеного та того, що докази про отримання позивачем оскаржуваного висновку в матеріалах справи відсутні, то суд не вважає, що строк звернення до суду з даним позовом є пропущеним.

Щодо суті пред'явленого адміністративного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема - спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Як роз"яснено Вищим адміністративним судом України у листі від 01.06.2010 № 781/11/13-10 нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно- правових відносин, обумовлених цими актами.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України право на судовий захист має особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи, висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища - структурного підрозділу виконкому Житомирської міської ради від 16.08.2011 р. №2017/13, адресований заступнику начальника управління регулювання земельних відносин міської ради Лалименко Є.В., не містить в собі ознак ані нормативного акта, ані акта індивідуальної дії, а тому не є рішенням суб'єкта владних повноважень та не породжує певних правових наслідків, спрямованих на регулювання тих чи інших суспільних відносин, які б мали обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Водночас, суд вважає на необхідне зазначити, що хоча висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 16.08.2011 р. №2017/13 й був одним із документів, що брався до уваги при прийнятті Житомирською міською радою рішення від 24.10.2011 №220 в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 у користування для будівництва гаража (п.9.10), однак не мав обов'язкового характеру при прийнятті цього рішення.

Водночас, вказане рішення Житомирської міської ради від 24.10.2011 №220 в частині, що стосується позивача ОСОБА_4 ніким не скасоване, а тому є чинним.

Доводи позивача про невідповідність складеного висновку від 16.08.2011 року №2017/13 вимогам закону є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 8-11, 70, 71, 86, 87, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Корольовський районний суд м. Житомира, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Cуддя К. В. Шалота