Справа № 826/13538/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Президента приватного навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до Президента приватного навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

Всеукраїнська громадська організація "Комітет конституційно-правового контролю України" звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Президента приватного навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" про визнання протиправними дій. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відмова відповідача у задоволенні запиту на інформацію порушує право позивача на доступ до публічної інформації, на одержання у порядку, визначеному законом, публічної інформації, на проведення моніторингу з питань запобігання та протидії дискримінації та провадити іншу діяльність, відповідно до законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2017 року задоволено вказаний позов. Визнано протиправними дії Президента приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» та у ненаданні запитаної інформації на запит на інформацію.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Президент приватного навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розглянувши доводи відповідача, викладені і апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

13.01.2016 року Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» звернулась до розпорядника інформації Президента приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» із запитом про безоплатне надання інформації про вищий навчальний заклад, яка є предметом суспільного інтересу, у вигляді належним чином засвідчених копій документів: статуту ВНЗ; свідоцтва про реєстрацію ВНЗ; ліцензій на провадження ВНЗ освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них; сертифікату про акредитацію освітньої програми АНЗ; структури ВНЗ; витягу ВНЗ із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; переліку структурних підрозділів та робочих органів ВНЗ з вказанням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників; правил прийому до ВНЗ у 2016 році; положення про приймальну комісію ВНЗ у 2016 році; наказу про затвердження складу приймальної комісії ВНЗ у 2016 році; переліку та вартість платних освітніх та інших послуг, які надаються ВНЗ та його структурними підрозділами; планів роботи ВНЗ у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

Відповідачем у відповідь на вказаний запит направлено лист від 25.02.2016 року № 01/11267, в якому зазначено, що публічна інформація про приватний навчальний заклад «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» розміщена на офіційному сайті університету. Також, зазначено, що обсяг витребуваної інформації перевищує 10 сторінок, а тому вона може бути надана лише після проведення оплати, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», згідно рахунку-фактури, який додавався.

Вважаючи вказану відповідь такою, що не надає відповіді на запитувану інформацію, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За визначенням частини першої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно із частиною першою статті 34 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Поряд із цим, в силу пункту 4 частини другої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно із частиною четвертою статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

При цьому в силу частини третьої статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини другої статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Стаття 53 Конституції України гарантує право кожного на освіту. Повна загальна середня освіта є обов'язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запитувана позивачем інформація є такою, що становить суспільний інтерес, оскільки забезпечує реалізацію конституційного права на освіту.

Пунктами 3, 6 частини першої статті 21 Закону України «Про громадські об'єднання» визначено право громадських об'єднань на одержання у порядку, визначеному Законом, публічної інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та на здійснення інших прав, не заборонених Законом.

Водночас, за правилами частини другої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Вказане свідчить, що позивач є належним запитувачем інформації, оскільки право на отримання публічної інформації, що становить суспільний інтерес законодавцем не ставиться у залежність від статутної діяльності відповідного суб'єкта.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції доводів позивача щодо порушення відповідачем строків надання відповіді на інформаційний запит визначених частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази направлення та вручення інформаційного запиту відповідачеві, а тому у суду відсутня можливість перевірити перебіг строку передбаченого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація на запит надається безкоштовно. Проте, у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Судом першої інстанції було встановлено, що в листі від 25.02.2016 року №01/11267, відповідачем зазначено, що обсяг витребуваної інформації перевищує 10 сторінок, а тому вона може бути надана лише після проведення оплати, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», згідно рахунку-фактури, який додавався.

Однак, інформація на 10 сторінок, яка могла бути наданою безкоштовно, відповідач позивачу не направив.

Згідно Граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 року № 740, копіювання або друк копій документів формату А4 та меншого розміру (в тому числі двосторонній друк) - не більше ніж 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки, копіювання або друк копій документів формату А3 та більшого розміру (в тому числі двосторонній друк) - не більше ніж 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки, копіювання або друк копій документів будь-якого формату, якщо в документах поряд з відкритою інформацією міститься інформація з обмеженим доступом, що потребує її відокремлення, приховування тощо (в тому числі двосторонній друк) - від 0,3 до 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки.

Так, згідно примітки розмір мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки встановлюється на дату копіювання та друку документів.

З рахунку на оплату від 25.02.2016 року № 90 вбачається, що відповідач визначив ціну за копію однієї сторінки в розмірі 100 грн.

На момент складання зазначеного рахунку розмір мінімальної заробітної плати становив 1378,00 грн., а тому згідно Граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, вартість копії одного документу мала становити 1,378 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно виставлено рахунок на оплату послуг з відшкодування фактичних витрат на копіювання документів, у розмірі 100,00 грн., за одну сторінку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що надана відповідачем відповідь від 25.02.2016 року № 01/11267 на інформаційний запит Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» від 13.01.2016 року № 28/1-16 фактично є відмовою у наданні позивачеві запитуваної ним інформації.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту на інформацію в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.

Таким чином, підстави, відповідно до яких відповідач відмовив позивачу в задоволенні його запиту на інформацію, не передбачені частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як розпорядник публічної інформації, відмовляючи позивачу у задоволенні запиту на інформацію, діяв з порушенням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, колегія суддів враховує, що інформація, які запитував позивач, пов'язана зі вступом до вищого навчального закладу та становить суспільний інтерес, оскільки необхідна громадянам для реалізації свого права на освіту, закріпленого у статті 53 Конституції України.

Правова позиція по даному питанню висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 30 червня 2015 року у справі № К/800/55709/14.

З приводу повідомлення у відповіді на запит, що запитувана інформація міститься на сайті приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», колегія суддів зазначає наступне.

У статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Під визначенням «загальнодоступні джерела інформації», зокрема розуміються довідники, адресні книги, реєстри, списки, друковані засоби масової інформації, засоби телерадіомовлення та інші подібні джерела інформації.

За висновком Верховного Суду України у постанові від 26.05.2015 року у справі № 21-102а15 здійснення розпорядником інформації заходів, спрямованих на забезпечення прозорості та відкритості своєї діяльності шляхом оприлюднення інформації, яка є у його володінні, і посилання на неї у відповідях на запит, не може вважатися неправомірною відмовою у наданні інформації.

Крім того, відповідно до статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що оприлюднення розпорядником інформації публічної інформації, в тому числі на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет, не звільняє його від обов'язку надати таку інформацію на запит.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» про визнання протиправними дій Президента приватного навчального закладу «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» та у ненаданні запитаної інформації на запит на інформацію є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу, які з вини відповідача поніс позивач, у зв'язку з підготовкою даної позовної заяви, відповідно до договору про надання юридичних послуг від 04.04.2016 у розмірі 3800,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу.

Частиною першою статті 90 зазначеного Кодексу закріплено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частиною третьою названої правової норми передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На реалізацію наведеної бланкетної норми, 20.12.2011 року прийнято Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в статті 1 якого закріплено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стаття 2 цього Закону встановлює, що у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно пункту 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що в 2016 році мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 1 січня складає 1378 гривень.

Таким чином, максимальний граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу поза судовим засіданням становить: 1378х40%=551,20 грн. за годину, і не може перевищувати дану суму.

Отже, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат, представником позивача до адміністративного позову були додані наступні докази звернення до фахівця в галузі права, оплати та приймання послуги з правової допомоги, з наведеною калькуляцією затраченого часу, а саме: копії договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 04.04.2016 року, акта передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 17.06.2016 року, диплома спеціаліста про отримання повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавство», платіжного доручення від 17.06.2016 року № 40 на суму 3800,00 грн.

Акт передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 17.06.2016 року складається з 9 пунктів.

Однак, пункт 9 "підготовка позову до Окружного адміністративного суду міста Києва" на який виділено дві години, узагальнює всі попередні вісім пунктів, на які виділені вісім годин.

Аналізуючи викладене, а також документи надані представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що надані документи можуть слугувати належними та допустимими доказами щодо підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 1102,40 грн.

Враховуючи зазначені вище обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Президента приватного навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая" - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 09.08.2017 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.