Справа № 823/415/16
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року м. Київ К/800/22090/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В.
Мороз Л.Л.,
Стрелець Т.Г.,
провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2016 року у справі №823/415/16 за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до публічного акціонерного товариства «Ватутінський хлібокомбінат» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИЛА :

Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ватутінський хлібокомбінат», в якому просило стягнути з відповідача 134592,57 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця інвалідами у 2015 році та 659,47 грн. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підприємством не забезпечено працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу робочих місць.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та задовольнити позов.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів типової форми № 10-ПІ за 2015 рік середньооблікова кількість штатних працівників особового складу підприємства становила 567 осіб; з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно встановлено інвалідність - 16 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 23 особи.

В зв'язку з невиконанням нормативу створення робочих місць для інвалідів у кількості 7 осіб та враховуючи розмір середньорічної заробітної плати на підприємстві 19227,51 грн., Черкаським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано штрафні санкції у сумі 134592,57 грн., та у зв'язку із несплатою санкцій у встановлений законом строк нараховано пеню у розмірі 659,47 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що підприємство створило робочі місця для інвалідів та належним чином інформувало уповноважені органи про їх наявність, тобто вжило всіх передбачених законом заходів для організації працевлаштування інвалідів, тому застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій у зв'язку з меншою, ніж установлено нормативом, середньообліковою чисельністю працюючих інвалідів, є безпідставним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частин 1 та 2 цієї статті для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина 2 статті 20).

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем протягом 2015 року вчинялись дії щодо пошуку та працевлаштування інвалідів на вакантні місця, а саме: подавалась до Державної служби зайнятості звітність форми 3-ПН про попит на робочу силу (вакансії); представники товариства приймали активу участь у семінарах, засіданнях Круглих столів та ярмарках вакансій, що були організовані Ватутінським міським центром зайнятості.

Проте, направлення на працевлаштування до відповідача позивачем не видавались.

Крім того, з метою інформування громадськості про наявні вакансії створені підприємством для працевлаштування інвалідів, ПАТ «Ватутінський хлібокомбінат» було укладено з ПП «Будпроект - Максимум» договір про розміщення реклами на радіо від 10.01.2013 року №10/01-12, згідно умов якого виконавець на постійній основі, а саме щотижнево (щовівторка та щочетверга) в ефірі радіо «Активність» розміщував рекламу соціального характеру.

Також відповідачем щомісячно, починаючи з січня 2015 року, розміщувались рекламні оголошення про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів в газеті «Все про все», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями газетних публікацій.

Викладене свідчить про виконання відповідачем вимог щодо інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

З огляду на викладене, відповідач виконав свій обов'язок щодо створення робочих місць, при цьому обов'язок щодо пошуку працівників на такі вакансії законодавчо покладений саме на позивача, а не на підприємство.

Така правова позиція відповідає висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 26 червня 2012 року №21-105а12, який згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, він не може бути притягнений до відповідальності за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцезнаходженням підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

На підставі ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів дійшла висновку, що використання позивачем повноважень у вигляді застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів та пені за порушення строків сплати санкцій в даній справі відбулось всупереч положень ч.3 ст.2 КАС України, без дотримання мети, з якою ці повноваження надані.

Отже, враховуючи вище наведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач виконав вимоги діючого законодавства щодо забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - відхилити.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: