Справа № 820/2049/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

08 серпня 2017 р. Справа № 820/2049/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шляхова О.М.,

суддів - Бідонька А.В., Заічко О.В.,

при секретарі судового засідання - Молчанової О.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідачів - Вишневського О.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому з урахуванням уточнень, просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби від 21.04.2017 р. № 26-17; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2016 року № 205; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Йорданії та перебуває в Україні, куди приїхав 15.09.2006 року по освітній візі для навчання у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, з якого у 2013 році був відрахований. Переїхав у 2015 році зі своєю цивільною дружиною до м. Харкова, змінив релігію з ісламу на християнство, у зв'язку із чим не може повернутися на батківщину через побоювання загрози його життю.

Також позивач зазначив, що Рішення Державної міграційної служби від 21.04.2017 року №26-17, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №205 від 28.12.2016 року вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів - Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що аналізом матеріалів особової справи позивача встановлено відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до країни громадянської належності. На підставі викладеного, вважає оскаржуване рішення та наказ прийняті у межах повноважень та на підставі чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Аль-Тафіля, за походженням йорданець.

Позивач зазначив, що весь час проживав у м. Аль-Тафіля разом зі своєю сім'єю (батько, мати, 5 сестер). Як повідомляє позивач, 15.09.2006 року він прибув до України через пункт пропуску «Бориспіль» по освітній візі, навчався спочатку на підготовчому факультеті (2007-2008 рік), документований посвідкою на тимчасове проживання на термін до 15.10.2012 року. Після чого вступив до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, з якого у 2013 році був відрахований.

Згідно з наказом №352 вищевказаного навчального закладу був зарахований на навчання, але 13.03.2013 року за невиконання навчального контракту наказом №76 був відрахований з числа студентів.

У 2015 році зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_3 до м. Харкова. З листопада 2015 року до теперішнього часу працює за договором в ресторані « 4 сезона» поваром-кальянщиком.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 08.12.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, на виконання приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складено протокол співбесіди від 13.12.2016 року (а.с. 135-141).

У ході співбесіди позивач зазначив, що проживаючи в Україні він почав цікавитись християнством. Разом з цим в протоколі співбесіди позивач зазначив, що він заключив "нікях" (релігійний мусульманський шлюб) у 2007 році з християнкою, громадянкою України ОСОБА_3. Зі своєю родиною у нього виник серйозний конфлікт через шлюб з християнкою та через його бажання змінити релігію з ісламу на християнство.

Окрім того, матеріалами особової справи встановлено, що стосовно позивача прийнято рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2015 року (справа № 127/18785/15-а, провадження №2-а/127/589/15) щодо примусово видворення за межі території України громадянина Йорданії ОСОБА_2 у країну походження. Зазначене рішення набрало законної сили.

Позивачу було відомо про вищевказану постанову суду відносно нього, що підтверджується матеріалами справи (постанова суду по справі №127/18785/15-а, а.с. 79-82, та протоколи співбесід від 16.12.2016, а.с.142-146; від 22.12.2016 р. а.с.67-68), але цей факт він приховав під час звернення 08.12.2016 до ГУ ДМС України в Харківській області.

За наслідками розгляду заяви позивача, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, на підставі статті 8 Закону прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у вигляді наказу від 28.12.2016 року № 205.

Не погодившись з вказаним наказом Головного управління позивач оскаржив його до ДМС України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 21.04.2017 року №26-17 відхилено скаргу ОСОБА_2 (а.с. 92).

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1)знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2)наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, від 16 березня 2012 року № 3 та від 30 вересня 2013 року № 12) під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Так позивач на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вже перебував на території України нелегально, окрім того складено протокол про адміністративне правопорушення ПН МХК 115924 від 22.11.2016 року, яким встановлено порушення порядку перебування в Україні з 2013 року.

Згідно з ч. 2 ст.13 Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді ГУДМС в Харківській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_2 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Також позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Королівством Йорданія відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно свідчень позивача, що містяться в протоколі співбесіди, він виїхав з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що крім іншого також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Щодо релігійних переконань ОСОБА_2, судом встановлено, що на співбесіді, проведеної з ним працівниками ГУДМС України в Харківській області, позивач стверджував, що розібрався в православній релігії та прийняв православ'я. Однак, в ході співбесіди виявив лише поверхову обізнаність в поняттях християнства та зазначив, що заключив «нікях» (мусульманський релігійний брак) з громадянкою України.

Окрім того, у протоколах співбесіди позивач зазначає, що про християнство він знав ще з дитинства, зі школи мав християнських друзів, що свідчить про відсутність утисків до християн з боку мусульманського оточення в місті.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивач виявляє побоювання повертатися до країни походження Королівство Йорданія, оскільки він зрікся ісламу та став православним християнином, за що родичі можуть вбити його. Проте доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач суду не надав.

З урахуванням викладеного, не має підстав вважати, що заявник у разі повернення до країни походження може зіткнутися з реальною небезпекою переслідувань або жорстокого поводження за ознакою своєї релігійної приналежності.

Таким чином, суд зазначає, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для набуття статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо позовних вимог позивача про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2, слід зазначити, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та у повній відповідності до вимог Закону, суд дійшов висновку, що вищевказані позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 11, 71, 72, 94, 160 - 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 11 серпня 2017 року.

Головуючий Суддя Шляхова О.М.

Судді Бідонько А.В.

Заічко О.В.