Справа № П/9991/116/11
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого суддів:Кривенди О.В., Берднік І.С., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_16,

представника Вищої ради правосуддя - Белінської О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_18 до Верховної Ради України (далі - ВРУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вища рада юстиції (на сьогодні - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ), про визнання неправомірною та скасування Постанови ВРУ від 23 грудня 2010 року № 2867-VI у частині звільнення ОСОБА_18 з посади судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Постанова ВРУ від 23 грудня 2010 року),

в с т а н о в и в:

У січні 2011 року ОСОБА_18 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просила визнати неправомірною та скасувати Постанову ВРУ від 23 грудня 2010 року.

На обґрунтування позову зазначила, що Постанова ВРУ від 23 грудня 2010 року прийнята при неповному з'ясуванні всіх обставин, за її відсутності, в період тимчасової непрацездатності, що є грубим порушенням чинного законодавства України.

Суд установив, що ОСОБА_18 з лютого 1985 року працювала на посаді судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

25 квітня 1990 року ОСОБА_18 прийняла присягу судді.

Постановою ВРУ від 16 листопада 2000 року № 2111-ІІІ обрана суддею безстроково.

26 травня 2010 року ВРЮ прийняла рішення про внесення до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_18 з посади судді у зв'язку з порушенням присяги.

Постановою ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI (далі - Постанова ВРУ від 17 червня 2010 року) ОСОБА_18 звільнено з посади судді за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2010 року визнано незаконною Постанову ВРУ від 17 червня 2010 року в частині звільнення ОСОБА_18 з посади судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги судді та відмовлено у задоволенні позову до ВРЮ про визнання неправомірним та скасування рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року в частині підтримання пропозиції члена ВРЮ від 12 жовтня 2007 року.

Постановою ВРУ від 23 грудня 2010 року ОСОБА_18 звільнено з посади судді за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Постановою від 31 травня 2011 року Вищий адміністративний суд України відмовив ОСОБА_18 у задоволенні позову.

У своєму рішенні Вищий адміністративний суд України зазначив, що чинне законодавство України не передбачає обов'язкової присутності судді на пленарному засіданні ВРУ під час розгляду питання про звільнення судді у зв'язку з порушенням присяги, тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими. Суд також зауважив про відсутність порушення відповідачем статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки спірні відносини не регулюються цим Кодексом.

Суд дійшов висновку, що за наявності подання ВРЮ про звільнення з посади за порушення позивачем присяги судді, позовні вимоги про визнання неправомірною та скасування Постанови ВРУ від 23 грудня 2010 року не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувана Постанова прийнята ВРУ на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У березні 2011 року ОСОБА_18 подала до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржилася: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_18 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_18 № 20554/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_18 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_18, - спільно суму у розмірі 11 000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_16 просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2011 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника ВРЮ, перевіривши викладені у заяві доводи, Верховний Суд України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, а відтак і ОСОБА_18, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Стосовно прохання вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_18, на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208), щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Враховуючи зазначені висновки Суду, а також те, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2011 року, якою ОСОБА_18 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_16 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2011 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Кривенда
Судді: І.С. Берднік М.І. Гриців
В.І. Гуменюк Т.Є. Жайворонок М.Є. КороткевичА.А. Ємець Г.В. Канигіна Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук О.Б. Прокопенко В.М. Сімоненко Б.М. Пошва Я.М. Романюк В.Ф. Школяров