Справа № 377/522/16-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 377/522/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Малишенко Т.О.
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

09 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу управління поліції охорони в Київській області Національної поліції України на постанову Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління поліції охорони в Київській області Національної поліції України, управління Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовом до управління поліції охорони в Київській області Національної поліції України (відповідач 1), управління Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області (відповідач 2) про визнання неправомірними дії відповідача 1 у наданні довідки про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження за період з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року, всього за 19 днів без нарахування та виплати додаткових коштів; зобов`язання відповідача 1 на підставі проведеного розрахунку нарахувати, виплатити та занести в особовий рахунок по заробітній платі за 1986 рік недосплачену суму коштів в розмірі - 2607 крб.; зобов`язання відповідача 1 видати нову довідку про вже виплачене грошове забезпечення з урахуванням зазначених виплат для перерахунку пенсії; зобов`язання відповідача 2 встановити пенсійні виплати з урахуванням перерахованої заробітної плати за час роботи в зоні відчуження.

Славутицький міський суд Київської області своєю постановою від 18 серпня 2016 року адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав неправомірними дії відповідача 1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про грошове забезпечення за роботу в зоні відчуження за період з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року за 19 днів без урахування та виплати додатково коштів: - посадового окладу за військовим або спеціальним званням у подвійному розмірі -133,00 крб.; премії в розмірі 500 крб. за роботу в зоні відчуження в період з 26 квітня 1986 року по 03 травня 1986 року; одноразової виплати за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінення 50 мілізівертів в період з 26 квітня1986 року по 03 травня 1986 року офіцерам у розмірі 3-х місячних окладів по посаді і званню - 630 крб.; за вислугу років - 199,50 крб.; - добових в розмірі - 66,50 крб.; виплати за харчування - 54,15 крб.; одноразової виплати за переопромінення за 1986-1987 роки в 25 бер (69,37 бер за період з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року) у сумі 1000 крб. Разом - 2583,15 крб.

Зобов`язано відповідача 1 провести розрахунок, нарахувати ОСОБА_1 недосплачену суму коштів та видати довідку про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження в період з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року, всього за 19 днів з урахуванням нарахованих коштів: за посадовий оклад за військовим або спеціальним званням у подвійному розмірі - 133,00 крб.; премії в розмірі 500 крб. за роботу в зоні відчуження в період з 26 квітня 1986 року по 03 травня 1986 року; одноразової виплати за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінення 50 мілізівертів в період з 26 квітня 2016 року по 03 травня 1986 року офіцерам у розмірі 3-х місячних окладів по посаді і званню - 630 крб.; за вислугу років - 199,50 крб.; добових в розмірі 66,50 крб.; виплати за харчування -54,15 крб.; одноразової виплати за переопромінення за період 1986-1987 роки в 25 бер (69,37 бер за період з 26 квітня 2016 року по 08 серпня 1986 року) у сумі 1000 крб. Разом - 2583,15 крб. В решті позову відмовив.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2017 року рішення апеляційного суду від 19 жовтня 2016 року скасовано, а справу направлено до Київського апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

У відповідності до ст. 195 КАС України справа переглядається в межах доводів апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутністю представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану постанову суду - скасувати з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом ІІ групи, захворювання якого пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, має право на відповідні пільги, встановлені законодавством України.

У 1986 році, коли відбулася аварія на Чорнобильській АЕС, позивач працював в Прип`ятському відділені позавідомчої охорони Прип`ятського міського відділу УВС Київської області на посаді начальника пункту централізованої охорони у званні лейтенанта міліції. З перших годин після аварії знаходився і працював в зоні відчуження, де безпосередньо брав участь у ліквідації наслідків катастрофи з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року. Під впливом іонізуючого випромінювання позивач отримав невиліковну фізичну і психологічну недугу, внаслідок чого став інвалідом.

ОСОБА_1 призначено пенсію з розрахунку коефіцієнта 5 із заробітної плати - 220,00 крб. (100 крб. + 110 крб.).

У довідці № 446 від 18 травня 2012 року, яка видана Управлінням поліції охорони в Київській області, за роботу в населених пунктах зони відчуження міста Прип`ять з 26 квітня 1986 року по 08 серпня 1986 року вказано, що позивачу виплачена заробітна плата - 754,83 крб. з розрахунку коефіцієнта 5.

06 червня 2016 року позивач звернувся до Управління поліції охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з проханням видати довідку про виплату йому заробітної плати за період його роботи у зоні відчуження Чорнобильської АЕС, згідно з пунктами 1-5 його заяви, а якщо якісь виплати не були нараховані та проведені, просив нарахувати і виплатити їх.

Відповідач надав позивачу відповідь № М-103/43/43/30-4-2-2016 від 10 червня 2016 року, в якій зазначив, що фактична заробітна плата в зоні відчуження, з якої визначається йому пенсія, нарахована із заробітної плати 210 крб. в 5 кратному розмірі, що також убачається з довідки № 446 від 18 травня 2012 року.

Позивач, не погоджуючись з такою відмовою звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при розрахунку оплати праці позивачу не враховано подвійного розміру денної тарифної ставки за дні роботи (служби) в зоні відчуження, одноразової грошової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіації та добових.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).

Після аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів: розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964; постанови Ради Міністрів СРСР від 07 травня 1986 року № 524-156; розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031; постанови Ради Міністрів СРСР від 05 червня 1986 року № 655-195; постанови Ради Міністрів УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йде мова про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Так, пунктом 1 постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07 травня 1986 року № 524-156 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції» передбачались виплати військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, що виконують службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадові оклади і оклади за військовим або спеціальним званням в подвійному розмірі.

Розпорядженнями Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964-рс «Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати» дозволено керівникам міністерств і відомств, які брали участь у ліквідації аварії, за згодою представника урядової комісії проводити у виключних випадках оплату праці працівників, зайнятих роботах у III, II, I зонах небезпеки у 5, 4, 3 кратному розмірах.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 № 1031-рс було поширено порядок та умови підвищеної оплати праці, передбачені розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 № 964, на військовослужбовців, начальницький та рядовий склад органів внутрішніх справ.

Грошове забезпечення особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ, що виконували службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, здійснювалося на підставі нормативно-правових актів МВС СРСР та МВС УРСР, зокрема, наказів МВС СРСР від 11 травня 1986 року № 0130, від 17 травня 1986 року № 0149, від 30 червня 1986 року № 0189 та інших.

Абзацом 1 пункту 1 наказу МВС СРСР від 17 травня 1986 року № 0149 «Про додаткові виплати особистому складу органів та внутрішніх військ МВС СРСР, які зайняті на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» на виконання зазначених розпоряджень міністру внутрішніх справ Української РСР було дозволено за погодженням з головою Урядової комісії з ліквідації аварії здійснювати у виняткових випадках оплату праці робітників, службовців, а також призваних на збори військовозобов`язаних, які зайняті на особливо важливих і відповідальних роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у ІІІ зоні небезпеки - у 5-кратному розмірі у порівнянні зі встановленими чинним законодавством нормами, у II зоні - у 4-кратному розмірі, у І зоні - у 3-кратному розмірі.

Абзацом 2 пункту 1 цього наказу передбачалося у такому ж порядку і розмірах виплачувати грошове забезпечення військовослужбовцям, особам начальницького та рядового складу, що були зайняті на зазначених роботах у І - ІІІ зонах небезпеки, виходячи з посадових окладів, а особам офіцерського і начальницького складу, прапорщикам та мічманам - також окладів за військовим і спеціальним званням.

Надбавки за вислугу років та інші надбавки нараховувалися за основним місцем служби.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7) надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам здійснювати оплату праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, відповідно в чотирьох-, трьох- і двократному розмірах понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), встановленої за основним місцем роботи.

Оплата праці робітників і службовців, відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори, за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, провадилась відповідно абзацу 4 пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (абз.4 п.п.1 п.1 Постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207/7) у відповідних зонах небезпеки в чотирьох-, трьох- і двократному розмірах (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Якщо відрядженим особам за основним місцем роботи зберігали грошове забезпечення, то показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.

Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07 травня 1986 року № 524-156.

Отже, вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених Постановою від 07 травня 1986 року № 524-156.

Нарахування грошового забезпечення за роботу в зоні відчуження військовослужбовців, рядового і начальницького складу ОВС проводилось відповідно до Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 року № 1031 та листа Державного комітету УРСР з праці від 23.09.1986 року № 136 с «Про порядок матеріального забезпечення призваних на збори військовозобов`язаних».

Вказаними нормативно-правовими актами передбачено, що оплата фактично відпрацьованого часу (включаючи вихідні і святкові дні) у відповідних зонах небезпеки повинна проводитись виходячи із розрахункової денної тарифної ставки (посадового окладу), що враховується із тарифної ставки (посадового окладу) за даний місяць, поділеної на календарну кількість днів цього місяця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року (К/800/38136/15) та в ухвалі від 21 січня 2016 року (К/800/43268/15).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування, виплати та включення у довідку про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження подвійної заробітної плати.

Що стосується позовних вимог про нарахування, виплату та включення у довідку про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження з 26 квітня 1986 року по 03 травня 1986 року: премії у розмірі 500 крб.; одноразової виплати за отриману гранично допустиму дозу радіоактивного опромінення більше 50 мілізівертів (у позивача - 261,54 мілізівертів) - 630 крб.; премії за вислугу років - 10,50 крб. х 19 днів = 199,50 крб.; добових в розмірі 3,50 крб. х 19 днів = 66,50 крб.; виплат за харчування 2,85 крб. х 19 днів = 54,15 крб.; одноразової винагороди за переопромінення у період 1986-1987 років в 25 бер (у позивача - 69,37 бер з 26 квітня по 08 серпня 1986 року) в сумі 1000 крб., а разом - 2607 крб., які не нараховано і не виплачено, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Виплата премії за участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС жодними нормативно-правовими актами не передбачена і могла мати місце відповідно до прийнятих у відомстві положень з питань преміювання.

Так, виплата одноразової винагороди у розмірі до 1000 руб. проводилася за рішенням голови урядової комісії з ліквідації аварії і лише тим працівникам, які відзначилися при виконанні особливо важливих і відповідальних робіт згідно розпорядження РС СРСР № 964 рс від 17.05.1986 року та не поширювалася на працівників органів внутрішніх справ розпоряженням РМ СРСР № 1031 рс від 23.05.1986 року.

Не була вона передбачена і розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1006-р від 25 листопада 1993 року, яким було дозволено МВС України перерахувати грошове забезпечення співробітників апарату МВС - учасників ЛНА на ЧАЕС, віднесених до категорії 1, а також тих, які отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 бер і більше, за період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

Розпорядженням РМ СРСР № 964 рс від 17 травня 1986 року було передбачено виплату особам молодшого начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (до якого належав позивач) у розмірі 500 руб. лише в тому випадку, коли працівник отримує максимально допустиму дозу радіації в у зв`язку з цим не допускається для подальшої роботи у відповідних зонах небезпеки.

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС виплата добових у розмірі 3 руб. 50 коп. дозволялася за рішенням міністерств та відомств.

Виплата грошової компенсації замісць безкоштовного харчування з розрахунку 2 руб. 85 коп. за добу зазначеною постановою не передбачалась взагалі.

Таким чином, частина спірних виплат не була передбачена чинним на той час законодавством, а інші не мали обов`язкового характеру і могли здійснюватися за наявності відповідних рішень органів управління.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління поліції охорони в Київській області Національної поліції України - задовольнити.

Постанову Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2016 року скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.