Справа № 826/22434/15
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к «Про звільнення ОСОБА_2.», поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби України з 29 серпня 2015 року, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 182343,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що звільнення позивача за угодою сторін відбулось відповідно до вимог КЗпП України, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення і задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністра юстиції України №2119/к від 08 липня 2015 року «Про призначення ОСОБА_2.» позивача призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби, з посадовим окладом 3669,00 грн. на місяць, із збереженням 7 рангу державного службовця.

На підставі заяви ОСОБА_2 наказом Міністра юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к «Про звільнення ОСОБА_2.» позивача звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що звільнення позивача на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наказ Міністерства юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби з 29 серпня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Законом України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

В силу ст.1 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ч.2 ст.9 наведеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно ст.30 цього Закону загальні підстави припинення державної служби передбачені КЗпП України.

Пунктом 1 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з абз.2 п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Пунктом 8 наведеної постанови визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Таким чином, обов'язковою умовою для звільнення працівника за п.1 ст.36 КЗпП України є домовленість сторін про дату звільнення.

В матеріалах справи наявна копія заяви позивача, адресована Міністру юстиції України, в якій ОСОБА_2 просив звільнити його з посади за угодою сторін, датою звільнення просив вважати дату підписання наказу

В той же час, із заяви позивача не вбачається, що вона містить волевиявлення позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Формулювання «датою звільнення вважати дату підписання наказу» не є в розумінні трудового законодавства України узгодженою датою звільнення.

Крім того, заява позивача містить лише підпис Міністра юстиції України, за відсутності відповідної резолюції «не заперечую», або «погоджую», або «до наказу», що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача. Крім того, відсутня дата вчинення підпису Міністра юстиції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність погодженої дати та волевиявлення позивача, а також відсутність відповідних дій з боку сторін волевиявлення, спростовує наявність волі ОСОБА_2 на припинення трудових відносин, а тому його звільнення на підставі угоди сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, є таким, що порушує права позивача.

Звільнення працівника, в тому числі на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є правомірним у випадку наявності підстав для звільнення та наявність юридичного акту припинення трудового договору, додержання загальних та додаткових гарантій припинення трудового договору, зокрема, порядку звільнення.

Посилання апелянта щодо відсутності тиску на позивача під час написання заяви про звільнення за угодою сторін та наявності волевиявлення останнього на звільнення за угодою сторін датою підписання наказу колегія суддів вважає необґрунтованим з підстав, зазначених вище, а також враховуючи, що позивачем 28 серпня 2015 року подано на адресу Міністра юстиції України телеграму щодо відкликання заяви позивача про звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на звільнення за угодою сторін зазначеною датою - 28 серпня 2015 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності наказу Міністерства юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к «Про звільнення ОСОБА_2.», яким позивача було звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача з посади заступника директора департаменту - начальника Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для поновлення позивача на зазначеній посаді з 29 серпня 2015 року.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів зазначає, що позивача було звільнено з займаної посади наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2015 року №2722/к та поновлено на посаді постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2017 року. Період вимушеного прогулу позивача складає 457 днів та обраховується, починаючи з першого дня після звільнення - з 29 серпня 2015 року по 23 червня 2017 року (дата прийняття постанови судом першої інстанції). При цьому, визначаючись щодо тривалості вимушеного прогулу позивача, колегія суддів виходить з кількості робочих днів, що минули за період з 29 серпня 2015 року по 23 червня 2017 року включно.

Пунктом 8 вищевказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Міністерства юстиції України про середню заробітну плату (дохід) позивача, заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (червень-липень) становить 17156,99 грн., кількість робочих днів за останні два місяці роботи складає 43 дні, таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 399,00 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 457 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 399,00 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 457 р.д. = 182343,00 грн., які правомірно стягнуто судом першої інстанції з відповідача на користь ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції не оскаржувалась в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 10 серпня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.