Справа № 2а-0770/2579/11
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/5543/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області (Далі - Ужгородська ОДПІ) (за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатмедінжсервіс») про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.03.2011.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.12.2011, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 була залишена без змін, позов було задоволено повністю.

З такими висновками судів не погодився Вищий адміністративний суд України, який ухвалою від 02.09.2014 скасував вказані судові рішення, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції вказав, що судами попередніх інстанцій не розглянули заяву прокуратури про вступ у дану справу з метою представництва інтересів держави в особі Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції та не залучено прокуратуру до участі у справі чим порушили норми п.4 ч.1 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також, судами першої та апеляційної інстанції не було з'ясовано та встановлено належними та допустимими доказами обставини щодо осіб, яким ОСОБА_1 доручив представляти його інтереси, зокрема ті, які повинні були зняти з його валютного рахунку кошти, обміняти на гривні та розрахуватися за будівельні роботи, що було передбачено сторонами в договорі, де йшлося про розрахунок за будівельні роботи у гривні та не було надано належної правової оцінки зазначеним обставинам справи.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 за результатами розгляду справи при новому розгляді, адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Ужгородська ОДПІ подала апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що позивач не спростував викладені в акті перевірки обставини, а відтак і неправильність здійсненого інспекцією донарахування суми грошового зобов'язання за порушення п.п. г п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (Далі - Декрет № 15-93). Тому просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні його адміністративного позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що в період з 08.02.2011 по 28.02.2011, із врахуванням продовження строків перевірки, Ужгородською міжрайонною ДПІ було проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог валютного законодавства України фізичною особою громадянином України ОСОБА_1 за період з 01.12.2009 по 31.12.2010.

За результатами перевірки складено акт № 120/22-20/НОМЕР_1 від 09.03.2011, у якому встановлено порушення п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету № 15-93, в результаті чого проведено розрахунки в іноземній валюті між резидентами на території України без додержання індивідуальної ліцензії Національного банку України в сумі 1 025 000,00 доларів США, що становить 8 163 687,50 грн.

Вказаним актом перевірки зазначено, що 01.12.2009 між позивачем, (замовник) та ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» в особі директора (підрядник) укладено договір № 14/09 на виконання підрядних робіт по виконанню будівельно-монтажних робіт по будівництву клініко-діагностичного центру за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 2500 м.кв. Договірна ціна визначена в сумі 8 811 000,00 грн, що за курсом НБУ є еквівалентом 1 100 000 доларів США.

Відповідно до пункту 2.3 Договору розрахунки між замовником і підрядником повинні здійснюватись в національній валюті України за ринковим курсом станом на день виплати. Розрахунки за виконання вказаного договору по будівництву клініко-діагностичного центру між позивачем та ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» здійснені в іноземній валюті, без наявності відповідної ліцензії НБУ на загальну суму 1 025 000 доларів США, що еквівалентно 8 163 687,50 грн на дату проведення відповідних розрахунків, про що свідчать прибуткові касові ордери, які видавались посадовими особами ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» на здійснення розрахунків в іноземній валюті та квитанції до прибуткових касових ордерів, відповідно до яких позивач на протязі грудня 2009 року - червня 2010 року оплачував роботи по будівництву клініко-діагностичного центру в доларах США.

Актом були зафіксовано дати проведення розрахунків в іноземній валюті, а саме : 07.12.2009 - 100 000 доларів США (798 400,00 грн); 08.12.2009 - 100 000 доларів США (798 400,00 грн); 04.03.2009 - 200 000 доларів США (1 596 800,00 грн); 05.03.2010 - 200 000,00 доларів США (1 596 840,00 грн); 05.03.2010 - 100 000,00 доларів США (798 420,00 грн); 01.04.2010 - 200 000,00 доларів США (1 585 000,00 грн); 25.05.2010 - 25 000,00 доларів США (198 137,50 грн); 11.06.2010 - 100 000,00 доларів США (791 690,00 грн).

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки, 30.03.2011 Ужгородською міжрайонною ДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № /0, яким позивачу нараховано суму грошового зобов'язання за платежем штрафна санкція за порушення вимог валютного законодавства (проведення розрахунків в іноземній валюті між резидентами на території України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України) в розмірі 8 163 687,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що право на застосування санкцій передбачених ст. 16 Декрету № 15-93 закріплене виключно за Національним банком України та за його визначенням - за підпорядкованими йому установами, проте, відповідач не є підпорядкованою установою Національного банку України. Крім того, суд першої інстанції вказав, що порушення ст. 5 Декрету N 15-93, на підставі якого винесено спірне рішення, відповідно є порушеннями валютного законодавства, що підпадає під визначення порушень, за які застосовуються адміністративні-господарські санкції і на них не поширюються штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначається податковим законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули до Декрету № 15-93 (у редакції, що діяла на час здійснення перевірки позивача) цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Згідно п.4 ст.5 Декрету № 15-93, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребує, зокрема, операція із використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до п.1.1 ст.1 ПК України (у редакції, що діяв на час здійснення перевірки позивача), цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 14.1.265 п.14.1 ст.14 ПК України, штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п.109.1 ст. 109 ПК України, податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.1-3 ст. 13 Декрету № 15-93, Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів; забезпечує виконання уповноваженими банками функцій щодо здійснення валютного контролю згідно з цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Уповноважені банки, фінансові установи та національний оператор поштового зв'язку, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Державна податкова інспекція України здійснює фінансовий контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами і нерезидентами на території України.

Пунктом 2 статті 16 Декрету № 15-93 встановлено, що до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються відповідні міри відповідальності (фінансові санкції).

Відтак, саме Національний банк України є законодавчо встановленим органом валютного контролю, оскільки саме він здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» (підрядник) було укладено договір № 14/09 від 01.12.2009 на виконання підрядних робіт по будівництву клініко-діагностичного центру в АДРЕСА_1 4.

Згідно доручень від 25.05.2010 та від 01.06.2010, ОСОБА_2 - директор ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» цим дорученням уповноважила ОСОБА_3 від її імені в замовника (договір на виконання підрядних робіт № 14/09 від 01.12.2009) - ОСОБА_1 отримувати грошові кошти в сумі чи еквіваленті 50 000 доларів США, 100 000 доларів США для проведення будівельних робіт згідно умов договору № 14/09. Отримані кошти повірений зобов'язаний після отримання негайно передати довірителю. На вказаних доручення містяться відмітки наступного змісту : отримано та перераховано субпідряднику в гривнях.

Відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів, що видані на ім'я позивача, у касу ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» внесена іноземна валюта, а саме : 07.12.2009 - 100 000 доларів США; 08.12.2009 - 100 000 доларів США; 04.03.2009 - 200 000 доларів США; 05.03.2010 - 200 000,00 доларів США; 05.03.2010 - 100 000,00 доларів США; 01.04.2010 - 200 000,00 доларів США; 25.05.2010 - 25 000,00 доларів США та 11.06.2010 - 100 000,00 доларів США ). Загальна сума, на яку здійснено розрахунки у іноземній валюті становить 1 025 000,00 доларів США.

Згідно листів № 13-007/133 від 14.01.2011 та № 13-007/1300 від 24.05.2011 Управління Національного банку України в Закарпатській області (Далі - Управління) повідомлено, що резиденти України ОСОБА_1 та ТОВ НВП «Закарпатмедінжсервіс» до Управління за отриманням Індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу в 2010 та 2009 роках не зверталися, ліцензію не отримували (не видавалась).

У зв'язку з цим, до позивача була застосована фінансова санкція, що передбачена статтею 16 пунктом 2 абзацу 3 Декрету № 15-93 (за здійснення операцій з валютними цінностями, що потребують одержання ліцензій Національного банку України згідно з пунктом 4 статті 5 цього Декрету, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України). Проте, відповідач не є підпорядкованою установою Національного банку України.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на застосування санкцій передбачених ст. 16 Декрету № 15-93 закріплене виключно за Національним банком України та за його визначенням - за підпорядкованими йому установам, а Ужгородська міжрайонна ДПІ, орган, що проводив перевірку позивача та застосовував фінансову санкцію до нього на час здійснення перевірки позивача була наділена лише функцією фінансового контролю за валютними операціями, а не функцією контролю за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Крім того, згідно п.3 Указу Президента України № 734/99 від 27.06.1999 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та п. 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України № 15 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

Так, п. 3.1 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 49 від 08.02.2000, визначено, що санкції, передбачені п. 2 Указу Президента України № 734/99 від 27.06.1999 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», п. 2 ст. 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв'язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Проаналізувавши зазначені норми, колегія суддів приходить до висновку, що положення Указу Президента України № 734/99 від 27.06.1999 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» та Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 49 від 8.02.2010, якими органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені п. 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які вже були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України № 2796-XII від 18.11.1992 «Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання»), Указ та Положення суперечать обмеженням, встановленим п. 4 Перехідних положень Конституції та необґрунтовано створюють протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Вказана правова позиція також висловлена в постанові Верховного суду України від 07.02.2012 у справі № 21-904а10 за позовом ТзОВ «Крим Інтеройл» до державної податкової інспекції в м. Керчі Автономної Республіки Крим про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції про те, що відповідно до положень Декрету № 15-93 органи державної податкової служби не наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені п.2 ст.16 Декрету, відповідні санкції застосовуються Національним банком України, а тому спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним у ч.3 ст.2 КАС України, оскільки прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки прийняте органом, який у відповідності законодавства не наділений правом щодо застосування санкцій до осіб, що винні у порушені правил валютного регулювання і валютного контролю.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 2а-0770/2579/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич

Повний текст ухвали складено 10.08.2017.