Справа № 743/1141/17
Суддя: Сташків В. Б.
Дата ухвалення: 2017-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 743/1141/17
Провадження № 2-а/743/131/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді СТАШКІВА В.Б.,

при секретарі НЕРУС Н.І.,

за участю представника позивача УДМС України в Чернігівській області

ОСОБА_1,

громадянина Народної Республіки ОСОБА_3

в присутності перекладачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ріпки в залі суду справу

за позовом Управління Державної міграційної служби України

в Чернігівській області

до громадянина Народної Республіки ОСОБА_3

про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В :

УДМС України в Чернігівській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому ставилось питання про продовження строку затримання останнього з 21.08.2017 р. до 20.11.2017 р. включно.

Обґрунтування позову зводилось до того, що:

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється громадянином Народної Республіки Бангладеш і на територію України потрапив 28.01.2017 року незаконно, тобто не маючи дозволу на в'їзд в Україну та поза встановленим пунктом пропуску через державний кордон;

- 21 лютого 2017 року посадовою особою УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким відповідача зобов'язано покинути територію України у термін до 22.02.2017 року, з забороною в'їзду в Україну протягом 3 років;

- оскільки громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 територію України станом на 22.02.2017 р., не покинув, то ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та поміщено останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, до 21.08.2017 року, а постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року примусово видворено громадянина громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України;

- строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 закінчується 21.08.2017 р., а на даний час неможливо забезпечити примусове видворення громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, так як особа відповідача не ідентифікована.

До початку розгляду по суті, представник позивача ОСОБА_1 подала заяву про зміну позовних вимог, в якій ставиться питання про продовження строку затримання громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1в ПТПІ до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні на строк, визначений ч. 7 ст. 183-7 КАС України, а саме з 21.08.2017 р. до 20.11.2017 р. включно.

Додаткове обґрунтування зміненого позову зводиться до того, що:

- 28 березня 2017 р. громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав до УДМС України в Чернігівській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- 27 квітня 2017 р. УДМС України в Чернігівській області видало наказ №43, яким відмовило в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року ОСОБА_4 до УДМС України в Чернігівській області про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії;

- вказана постанова суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку;

- строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 закінчується 21.08.2017 р., а стосовно відповідача прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання останнього біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке перебуває на апеляційній стадії судового оскарження, що є самостійною підставою для продовження строку затримання іноземця.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала змінені позовні вимоги з підстав, викладених в заяві про зміну позовних вимог. Зазначивши, що прийняте рішення за заявою відповідача про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту України оскаржене в судовому порядку та відповідач має дійсну довідку про звернення за захистом в України, що унеможливлює примусове видворення відповідача до вирішення питання в апеляційному порядку по перегляду рішення суду першої інстанції про відмову в позові відповідача про оскарження їх наказу про відмову у відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні ОСОБА_3 просив в задоволенні адміністративного позову, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, відмовити, посилаючись на те, що він вже 6 місяців перебуває в ПТПІ, хоча не є злочинцем. Крім того, він повністю підтримав його письмові заперечення проти позову. Суть яких зводиться до такого:

- по перше його затримали 21 лютого 2017 р. та помістили в ПТПІ, що унеможливлювало фактичне виконання рішення органу ДМС про примусове його повернення до 22 лютого 2017 р., тобто в один день та унеможливлювало оскарження вказаного рішення через неможливість скористатись правовою допомогою, хоча судова практика виходить з того, що про можливе ухилення від виконання рішення про примусове повернення можна говорити, якщо іноземцю фактично була надана можливість для самостійного виїзду з країни;

- по друге рішення про його примусове повернення оформлене не у відповідності до відомчої Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що в сукупності свідчить про штучне створення підстав для звернення до суду з позовом про його примусове видворення;

- по третє міграційна служба вчасно не зібрала документи, що не може бути підставою покладення на нього такого негативного наслідку, як продовження строку затримання;

- по четверте не має підстав вважати, що він перебуваючи поза межами ПТПІ буде переховуватись від міграційної служби та порушувати міграційне законодавство.

Вислухавши пояснення представника позивача УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_1, громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, шо:

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється громадянином Народної Республіки Бангладеш і на територію України потрапив 28.01.2017 року незаконно, тобто не маючи дозволу на в'їзд в Україну та поза встановленим пунктом пропуску через державний кордон;

- 21 лютого 2017 року посадовими особами УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким відповідача зобов'язано покинути територію України у термін до 22.02.2017 року, з забороною в'їзду в Україну протягом 3 років, складено протокол про адміністративне затримання останнього та прийнято рішення про поміщення останнього до Чернігівського ПТПІ та останнього, за актом приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ;

- на виконання вказівки прокуратури Чернігівської області, громадянин Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 був 22 лютого 2017 р. негайно звільнений з Чернігівського ПТПІ;

- громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 територію України станом на 22.02.2017 р., не покинув;

- ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та поміщено останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, до 21.08.2017 року. Вказана ухвала набрала законної сили 20 липня 2017 р., оскільки вона оскаржувалась в апеляційному порядку та була повернута представнику відповідача за ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року;

- постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2017 року примусово видворено громадянина громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України. Вказана постанова набрала законної сили 20 липня 2017 р., оскільки вона оскаржувалась в апеляційному порядку та була повернута представнику відповідача за ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року;

- на виконання вказаних судових рішень, 22 лютого 2017 року посадовими особами УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення про поміщення останнього до Чернігівського ПТПІ та останнього, за актом приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ.

Заперечення представника відповідача на незаконність затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на незаконність постанови суду про примусове видворення з тих підстав, що відповідач не мав об'єктивної змоги виконати рішення про його примусове повернення та про неналежне оформлення такого рішення органом ДМС є безпідставним, так як ухвала про таке його затримання та поміщення до ПТПІ та постанова про його примусове видворення набрали законної сили та не можуть бути поставлені під сумнів та піддані ревізії в даній справі, так як у справах «Брумареску проти Румунії», «Совтрансавто-Холдінг проти України», «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду, який передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

З огляду на це безпідставними є заперечення відповідача щодо того, що рішення про його примусове повернення оформлене не у відповідності до відомчої Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Через зміну позовних вимог, заперечення відповідача щодо невчасності зібрання міграційною службою документів щодо його ідентифікації. втратили свій сенс.

Крім того, скасування судових рішень від 22 лютого 2017 р. в апеляційному порядку буде підставою для перегляду за нововиявленими обставинами рішення в даній справі про продовження строку затримання.

Верховною Радою України 19.05.2016 року прийнято Закон України № 1379-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства і врегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції», який набрав чинності 18.06.2016 року, яким передбачено низку змін до Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з питань забезпечення примусового видворення іноземців.

Так, частиною 7 ст. 183-7 КАС України /доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII/ передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців. Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні три місяці подає відповідний адміністративний позов.

У підпункті "f" п. 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: "законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В той час як загальна норма, встановлена ??в п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, полягає в тому, що кожен має право на свободу, п.п. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції передбачає виключення з цієї загальної норми, що дозволяє державам контролювати свободу іноземців в умовах імміграції. Як Європейський суд з прав людини помічав раніше, за умови дотримання своїх зобов'язань відповідно до норм Конвенції, держави користуються "безперечним суверенним правом контролювати в'їзд та перебування іноземців на їх території" (§ 41 рішення Європейського суду з прав людини від 25.06.1996 р. у справі "Амюр проти Франції", § 64 рішення Європейського суду з прав людини від 29.01.2008 р. у справі "Сааді проти Сполученого Королівства", § 73 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Сполученого Королівства").

Як наголошено в § 64 рішення Європейського суду з прав людини від 29.01.2008 р. у справі "Сааді проти Сполученого Королівства" це є необхідним додатком до цього права, що державам дозволяється затримувати потенційних іммігрантів, які звернулися до влади із заявою про видачу дозволу на в'їзд в країну, чи то за допомогою отримання притулку або іншим чином. Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини від 25.06.1996 р. у справі "Амюр проти Франції" видно, що затримання потенційних іммігрантів, включаючи шукачів притулку, може бути сумісним із пунктом п.п. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В п. 1, 3, 8, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дано визначенню термінам:

- "біженець", яким є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- "довідка про звернення за захистом в Україні", якою є документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;

- "заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", якою є заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті;

- "особа, яка потребує додаткового захисту", яким є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" регламентовано питання прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Виходячи з правового аналізу ст. 183-7 КАС України /доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII/ та ст.ст. 1, 10 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" можна стверджувати, що інститут продовження строку затримання застосовується адміністративним судом ТАКОЖ у разі прийняття остаточного рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, в т.ч. і в разі оскарження такого рішення і вказане є сумісним із пунктом п.п. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В даному випадку, судом встановлено, що:

- 28 березня 2017 р. громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав до УДМС України в Чернігівській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- 27 квітня 2017 р. УДМС України в Чернігівській області видало наказ №43 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовило в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону;

- 11 липня 2017 р. УДМС України в Чернігівській області видало на ім'я громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Довідку про звернення за захистом в України № 007434, яка дійсна до 11 жовтня 2017 року;

- постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року ОСОБА_4 до УДМС України в Чернігівській області про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

- за даними УДМС України в Чернігівській області вказана постанова оскаржена відповідачем в апеляційному порядку.

Тобто, прийняте рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскаржено в судовому порядку, тобто не набуло статусу остаточного.

Враховуючи наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що строк затримання громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1необхідно продовжити з 15 серпня 2017 р. до 15 листопада 2017 року включно, що еквівалентно трьом місяцям, з часу винесення даної постанови, а не до 20 листопада 2017 р. включно, як зазначено в позовній заяві, і не до прийняття рішення за заявою про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту України, оскільки таке рішення вже прийнято УДМС України в Чернігівській області і на даний час ОСОБА_4 оскаржує його в судовому порядку, задовольнивши позов, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, частково.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 256 КАС України, постанову слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 1, ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.ст. 11, 70, 71, 86, 106-163, 256 КАС України, ст. 183-7 КАС України /доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII/, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області - задовольнити частково.

Продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 15 серпня 2017 р. до 15 листопада 2017 року включно.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Постанову допустити до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в п'ятиденний строк з дня її проголошення.

Головуючий В.Б.Сташків