Справа № 645/2295/17
Суддя: Сілантьєва Е. Є.
Дата ухвалення: 2017-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/2295/17
Провадження № 2-а/645/110/17
Постанова

іменем України

11 серпня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді Сілантьєвої Е.Є.

при секретарі Момот О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального об*єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Харкова про визнання дй протиправним порушення та зобовязання поновити права щодо отримання пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Індустріального об*єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Харкова про визнання дй протиправним порушення та зобовязання поновити права щодо отримання пенсії.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він, брав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1986 року, внаслідок чого отримав радіаційне переопромінення, втратив працездатність, можливість заробляти для себе та своєї родини на життя. Починаючи з перших хвилин аварії на 4-му енергоблоці Чорнобильської АЕС 26 квітня 1986 року, українська держава взяла на себе зобов'язання не тільки сплачувати заробітну плату підвищену до 16 кратного розміру в залежності від реального рівня переопромінення в місці проведення робіт (пункти 1,4 та 13 постанови Ради Міністрів ОСОБА_2 PCP від 10 червня 1986 року № 207-7, надалі постанова 207-7), але й надала безпрецедентні гарантії - в разі каліцтва або захворювання, викликаного аварією на Чорнобильській АЕС пенсії призначалися в порядку, передбаченому чинним законодавством у випадку трудового каліцтва або професійного захворювання, відповідно до Правил, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690 (підпункт 10 пункту 1 постанови Ради міністрів ОСОБА_2 PCP від 8 травня 1986 року № 168-5, пункт 1 постанови 207-7). Ці Правила регулювали щомісячні виплати компенсацій втрати заробітної плати понад розмір соціальної державної пенсії, встановленої для всіх громадян ОСОБА_2 PCP на випадок втрати працездатності, виключно для працюючих, службовців, які отримали травми, професійні захворювання внаслідок порушень норм безпеки, відсутності контролю за обовязковими вимогами санітарного законодавства, таке інше, з боку держави. Виключно для інвалідів - ліквідаторів наслідків аварії на ЧАЕС українська держава встановила, що працівники та службовці, які отримали професійну хворобу, пенсії повинні нараховуватися відповідно до Списку № 1, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 р. № 1173 без обмежень, незалежно від тривалості праці в шкідливих умовах (п.п. б) п. 8 постанови 207-7). Все це дозволило позивачу до листопада 2011 року отримувати державні пенсії як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2-ої групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком. Також позивач зазначив, що з 1 листопада 2011 року влада відмовилася виконувати взяті на себе зобовязання з компенсації шкоди здоровю, втрати професійної працездатності під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. З 01.01.2012 року, для прикриття цього свавілля, була надумана постанова Кабінету Міністрів України № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була штучно виведена формула нового Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який, фактично, фальсифікував всі правовідносини, які встановилися між позивачем та державою внаслідок втрати ним працездатності від каліцтва, отриманого під час ліквідації аварії на ЧАЕС.

Позивача ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не з*явилися, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином, надали суду заяву, якою просили слухати справу за їх відсутності, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача Індустріального об*єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Харкова у судове засідання не з*явилася, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, представник ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, надала суду письмові заперечення у справі, згідно яких просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначила, що при прийнятті вказаного рішення Управління виходило з наступних підстав. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2009 р. та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2009 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Зобовязано управління здійснити перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком за період часу з 01.09.2007 р. по 01.01.2008 р., з 22.05.2008 р. по 13.10.2009 р., відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з встановленого законом мінімального розміру пенсії за віком, визначеного ст.. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Також постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2010 року зобовязано управління здійснити перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з встановленого законом мінімального розміру пенсії за віком, визначеного ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 14.10.2009 р. Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2010 року зобовязано управління здійснити перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з встановленого законом мінімального розміру пенсії за віком, визначеного ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2000 р. по 31.08.2007 р. На виконання зазначених рішень суду Управлінням було здійснено перерахунок та виплату позивачу пенсію у розмірах передбачених ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції яка була чинною на той час. Однак, у зв'язку з набранням з 19 червня 2011 року чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року №3491-VI та прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 6 липня 2011 року № 745, проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого її розмір зменшився. Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Тому, 23 листопад 2011 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої було змінено порядок обчислення пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок з Чорнобильською катастрофою та зроблено перерахунок пенсій з 01 січня 2012 року. Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно ч.1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Так, 28 грудня 2014 року на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» статті 50, 54 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладені в новій редакції, де умови, порядок призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п. п. 2, 3 ст.116 Конституції України. Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконання ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені. Конституційний Суд України у своєму Рішенні №20-рп/2011від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (ст.22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (п.1 ст. 2). Питання про здійснення пенсійних виплат у розмірах, обчислених відповідно до судових рішень без урахування змін у законодавстві, що відбулися у звязку з прийняттям змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та наступні бюджетні періоди, а також постанов Кабінету Міністрів України, прийнятих на їх виконання (постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення») було розглянуто Європейським судом з прав людини. Зокрема, Суд зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (рішення у справах «Аррас та інші проти Італії» (Arras and Others v. Italy),, заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та «Сухобоков проти Росії» (Sukhobokov v. Russia), заява №75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). Суд констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати , було внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсій, призначених згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. З огляду на вищезазначене, з 01.11.2011 р. пенсія ОСОБА_1 розрахована та виплачується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 р. № 745. З 01.01.2012 р. (дата набрання чинності) по теперішній час пенсія розрахована та виплачується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 р. № 1210 (зі змінами) та Законів про Державний бюджет на відповідні роки. Вищезазначена постанова Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» N 1210 від 23.11.2011(зі змінами внесеними постановою КМУ №112 від 25.03.2014) відповідно до якої по теперішній час нараховується та сплачується пенсія позивачу та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року є чинними та неконституційними не визнані.

З листопада 2011 року, кожного разу отримуючи пенсію, позивач був обізнаний про її розмір, але за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду лише 23.05.2017 року. До цього 10.11.2016 року він звертався до управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова із заявою з пропозицією негайно здійснити перерахунок його пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вжити всіх передбачених законодавством України заходів для своєчасного та в повному розмірі, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ОСОБА_1 отримував пенсію.

24.11.2016 року заявнику було надано лист - відповідь Управління з зазначенням діючих, не визнаних неконституційними, нормативно правових актів, на підставі яких йому нараховується пенсія.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, не зявилися у судове засідання, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся до Індустріального об*єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Харкова з відповідною заявою про проведення нарахування та виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідність до Конституції України, але 24 листопада 2016 року отримав письмову відмову та вважає, що зазначена відмова відповідача являється грубим порушенням вимог ст.ст. 22, 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Відповідно до ст. 63 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законами України «Про внесення змін до Закону України «Про Державна бюджет України на 2011 рік», «;Про Державний бюджет України на 2012 рік», «;Про Державний бюджет України на 2013 рік», «;Про Державний бюджет на 2014 рік», «;Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено, зокрема, що у 2011, 2012, 2013, 2014 та 2015 роках статті 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на рік. З прийняттям цих Законів, Верховна Рада України визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який забезпечує реалізацію встановлених Законами України соціальних прав громадян, в тому числі порядок та розміри їхніх соціальних виплат.

Зважаючи на це, Кабінетом Міністрів України було прийнято ряд постанов, зокрема: «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» від 06.07.2011 року № 745, яка набрала чинності з 23.07.2011 року, «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210 та «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25.03.2014 року № 112.

Законність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, булла підтверджена Рішеннями Конституційного суду України від 26.12.2011 року № 20-рп2011 та від 25.01.2012 року №3-рп 2012.

Відповідно ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п.п. 2, 3 ст. 116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконанні ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Окрім того, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 76- VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, з-поміж іншого, статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХII викладено в новій редакції.

Відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії зі роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Згідно з частиною 1 статті 67 Закону № 796-ХІІ конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Таким чином, Кабінет Міністрів України має всі достатні правові підстави врегулювати питання здійснення соціальних виплат та допомоги в межах фінансових ресурсів, передбачене чинним законодавством України.

Згідно з частиною сьомою статті 20 Бюджетного кодексу України за бюджетними програмами, здійснення заходів за якими потребує нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, головні розпорядники коштів державного бюджету розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету та забезпечують їх затвердження у терміни, визначені Кабінетом Міністрів України. За рішенням Кабінету Міністрів України порядки використання коштів державного бюджету затверджуються Кабінетом Міністрів України або головним розпорядником коштів державного бюджету за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У 2.2. вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту ( пункти 2, 3 статті 116 Конституції України ). У рішенні від 2 березня 1999 року N 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В даному випадку, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому його позов слід залишити без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 19, 46, 116-117 Конституції України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року № 112 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року, рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст. 2, 6-12, 18, 69-72, 128, 158-163, 167, 1832, 185-186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Індустріального об*єднаного управління Пенсійного Фонду України м. Харкова про визнання дй протиправним порушення та зобовязання поновити права щодо отримання пенсії відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена повністю або частково протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а особами, які не брали участі у судовому засіданні, - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення з одночасним надісланням особою, яка подає апеляційну скаргу, її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя