Справа № П/9991/287/11
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Берднік І.С., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Романюка Я.М., Школярова В.Ф.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представника Вищої ради правосуддя - ОСОБА_15, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_16 до Верховної Ради України (далі - ВРУ), третя особа - Вища рада юстиції (на сьогодні - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ), про визнання незаконною постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_16 звернувся до адміністративного суду із позовом до ВРУ з вимогою визнати незаконною Постанову ВРУ від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ в частині звільнення його з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги.

Позивач вважав, що оскільки він присяги судді не приймав, то й не може нести відповідальність за її порушення. Крім того, вважав, що жодного вчинку, який би свідчив про порушення присяги, він не вчиняв. Подання ВРЮ про його звільнення розглянуто ВРУ за його відсутності, яка мала місце з поважних причин, всупереч вимогам Кодексу законів про працю України його звільнили з посади судді у період перебування у відпустці по догляду за дитиною.

ОСОБА_16 також зазначив, що у залі парламенту під час голосування за його звільнення з посади судді були присутні менш ніж 226 депутатів, що є додатковою підставою для визнання оскаржуваної постанови незаконною.

Представник ВРУ в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що факт порушення позивачем присяги судді був встановлений ВРЮ, його було проінформовано про день та час розгляду ВРУ подання про його звільнення, відсутність позивача на пленарному засіданні ВРУ і перебування його у відпустці по догляду за дитиною не перешкоджали ВРУ ухвалити рішення про звільнення позивача.

Суд встановив, що Указом Президента України від 27 червня 1996 року № 482/96 ОСОБА_16 призначено на посаду судді Бориспільського міського суду Київської області. Постановою ВРУ від 7 лютого 2002 року № 3060-ІІІ позивач обраний суддею цього ж суду безстроково, а після реорганізації суду він працював на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

6 грудня 2010 року ВРЮ розглянула пропозиції члена ВРЮ ОСОБА_17 від 29 та 30 липня 2010 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_16 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області і прийняла рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_16 з посади судді за порушення присяги.

Постановою ВРУ від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ ОСОБА_16 звільнено з посади судді за порушення присяги.

Вищий адміністративний суд України постановою від 21 липня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_16 відмовив.

При цьому суд зазначив, що оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2011 року адміністративний позов у частині визнання незаконним рішення ВРЮ від 6 грудня 2010 року про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_16 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги залишено без розгляду через те, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, то акти ВРЮ вважає законними, а доводи ОСОБА_16 про необґрунтованість висновків ВРЮ про порушення ним присяги - безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позову, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що процедура реєстрації та підготовки проекту оскаржуваної постанови порушена не була, про день та час розгляду ВРЮ проекту постанови про звільнення за порушення присяги позивач був повідомлений, зі стенограми засідання ВРУ вбачається, що за пропозицію про звільнення позивача проголосував 291 депутат, а тому його твердження про присутність у залі ВРУ менше ніж 226 депутатів є необґрунтованим.

Крім того, Вищий адміністративний суд України зазначив, що факт неприйняття ОСОБА_16 присяги чи відсутність тексту присяги в особовій справі не звільняє від відповідальності за порушення присяги.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у січні 2012 року ОСОБА_16 подав до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_16 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_16 № 5678/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_16 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро (пункт 156 рішення Суду).

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_16 просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову, а саме - визнати незаконною Постанову ВРУ від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ в частині звільнення його з посади судді.

Представник відповідача подала заперечення на заяву ОСОБА_16, у якому, навівши доводи щодо законності та обґрунтованості рішення Вищого адміністративного суду України, просить відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ВРЮ, перевіривши викладені у заяві доводи, Верховний Суд України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, а відтак і ОСОБА_16, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Стосовно прохання вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_16, на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208) щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Враховуючи зазначені висновки Суду, а також те, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року, якою ОСОБА_16 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_16 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко

Судді: І.С. Берднік В.І. Гуменюк Т.Є. Жайворонок М.Є. Короткевич Н.П. Лященко Б.М. Пошва В.Ф. ШколяровМ.І. Гриців А.А. Ємець Г.В. Канигіна О.В. Кривенда Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк