Справа № П/9991/221/12
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Берднік І.С., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представника Верховної Ради України (далі - ВРУ) - ОСОБА_16, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_17 до ВРУ про визнання постанови незаконною, дій неправомірними,

в с т а н о в и в:

У квітні 2012 року ОСОБА_17 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до ВРУ, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати:

- незаконною Постанову відповідача від 12 квітня 2012 року № 4638-VI про звільнення позивача з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Постанова № 4638-VI);

- неправомірними дії ВРУ по розгляду рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 24 січня 2012 року.

На обґрунтування позовних вимог послався на те, що відповідач, приймаючи Постанову № 4638-VI, не перевірив законність і обґрунтованість рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року, яке він вважає незаконним. Послався також на те, що жодного факту та ознак порушення ним присяги судді, які прямо визначені Законом України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції», відповідач не зазначив. Однак, незважаючи на відсутність підстав для звільнення, ВРУ безпідставно прийняла оскаржувану Постанову. Крім того, голосування у ВРУ під час розгляду подання про його звільнення проводилось народними депутатами за чужими картками від імені інших народних депутатів, що були відсутні в залі засідань парламенту. Вказана обставина, як зазначив позивач, є додатковою та безумовною підставою для визнання Постанови № 4638-VI незаконною.

ВРУ проти позову заперечила, пославшись на те, що, розглядаючи подання відносно звільнення ОСОБА_17, ВРУ діяла відповідно до вимог Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI, і тому оскаржувана Постанова відповідача не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд установив, що Указом Президента України від 7 вересня 1996 року № 814/96 «Про призначення суддів» призначено, зокрема, позивача на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області строком на п'ять років.

Постановою ВРУ від 5 липня 2001 року № 2613-ІІІ «Про обрання суддів» ОСОБА_17 обраний суддею цього ж суду безстроково.

24 січня 2012 року ВРЮ, розглянувши пропозицію члена ВРЮ ОСОБА_18, прийняла рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_17 з посади судді за порушення ним присяги.

Подання про звільнення судді 20 лютого 2012 року голова ВРЮ направив до відповідача.

12 квітня 2012 року відповідач прийняв оскаржуване рішення.

На пленарному засіданні 12 квітня 2012 року Голова ВРУ вніс на розгляд ВРУ проект Постанови № 10186-1 «Про звільнення суддів». Голова ВРЮ доповів про обставини, які, на переконання ВРЮ, підтверджували факти порушення позивачем присяги судді.

ОСОБА_17, який був повідомлений про дату розгляду подання ВРЮ про звільнення його з посади судді, з'явився на пленарне засідання ВРУ та виступив перед народними депутатами України, висловивши свою незгоду з поданням ВРЮ.

Відповідно до результатів поіменного голосування народними депутатами України за звільнення з посади судді ОСОБА_17. віддано 253 голосів з 413 зареєстрованих.

Зазначені обставини підтверджуються стенограмою пленарного засідання ВРУ та результатами поіменного голосування ВРУ проекту Постанови № 10186-1 «Про звільнення суддів».

Вищий адміністративний суд України постановою від 27 червня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_17 відмовив.

Вищий адміністративний суд України, проаналізувавши наявні у справі документи, дійшов висновку про законність оскаржуваного рішення відповідача, оскільки розгляд питання та прийняття ВРУ рішення про звільнення ОСОБА_17 з посади судді проведений із додержанням процедури, встановленої статтею 111 Закону № 2453-VI. При цьому також зазначив, що посилання позивача на те, що у ВРУ не було підстав для прийняття постанови про його звільнення, оскільки рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року про внесення до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_17 з посади судді за порушення присяги є незаконним, не відповідають дійсності у зв'язку з тим, що зазначене рішення ВРЮ в установленому законом порядку незаконним не визнавалось, а тому є чинним і обов'язковим до виконання.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у жовтні 2012 року ОСОБА_17 подав до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_17 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_17 № 77810/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_17 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_17, - спільно суму у розмірі 11 000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_17 просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши викладені у заяві доводи та заперечення на них, Верховний Суд України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, а відтак і ОСОБА_17, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Стосовно прохання вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_17, на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208) щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Враховуючи зазначені висновки Суду, а також те, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року, якою ОСОБА_17 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_17 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2012 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко

Судді: І.С. Берднік В.І. Гуменюк Т.Є. Жайворонок М.Є. Короткевич Н.П. Лященко Б.М. Пошва В.М. Сімоненко М.І. Гриців А.А. Ємець Г.В. Канигіна О.В. Кривенда Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк В.Ф. Школяров