Справа № 475/166/17
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

10 серпня 2017 року м. Київ К/800/27285/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на постанову Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання призначити пенсію,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком. В обґрунтування позову зазначав, що з 1946 року позивач проживала в Україні і у січні 2001 року виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України. Враховуючи те, що під час проживання в Україні ОСОБА_2 заробила достатній стаж для призначення пенсії за віком, у листопаді 2016 року вона, через представника, звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV). Посилаючись на те, що через відсутність місця проживання в Україні, їй відмовлено у призначенні такої пенсії, просила суд задовольнити позов.

Постановою Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року, позов задоволено. Визнано неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в Доманівському районі Миколаївської області від 28 листопада 2016 року №3630/02 у призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV. Зобов'язано Вознесенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області призначити та виплатити позивачу пенсію за віком, починаючи з дати звернення з заявою з 22 листопада 2016 року.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та прийняти нове про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, положень Закону № 1058-IV. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосували норми законодавства, якими врегульовані питання пенсійного забезпечення таких осіб.

Згідно із пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що задовольняючи позов, суди виходили з наступного.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (стаття 44 Закону № 1058-IV).

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, (далі -Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, досягла встановленого Законом № 1058-IV пенсійного віку, має необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а тому має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. Крім того, позивач має право на звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії через своїх представників.

Поряд з цим, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, відповідно до норм Закону № 1058-IV, став висновок пенсійного органу про відсутність у позивача документів, що підтверджують реєстрацію позивача в Україні, так як останній, починаючи з 2001 року проживає в Державі Ізраїль.

Суди перевірили доводи відповідача щодо не проживання позивача на території України та відхилили їх з тих підстав, що Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження на соціальний захист, зокрема право на отримання пенсії за ознакою місця проживання, а подання заяви представником передбачене викладеними вище нормами чинного законодавства.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що позивачу гарантоване право на пенсійне забезпечення, незалежно від того де він проживає, а тому позов підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судом і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Вознесенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на постанову Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук