Справа № 806/898/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Є.Ю.
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
УХВАЛА

іменем України

"09" серпня 2017 р. Справа № 806/898/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "23" травня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Житомирської області про визнання дій неправомірними, стягнення вихідної допомоги в сумі 275610,00 грн та зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Житомирського окружного адміністративного суду, у якому просила визнати дії Апеляційного суду Житомирської області та Державної судової адміністрації України щодо відмови у виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою неправомірними; стягнути з Апеляційного суду Житомирської області вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою в сумі 275610 грн. та зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Житомирської області в сумі 275610 грн. для виплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою позов задовольнити.

Справа розглядається в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 13 грудня 1983 року по квітень 1984 року виконувала обов'язки судді Богунського районного суду м. Житомира, з квітня 1984 року по травень 1994 року працювала на посаді судді цього суду. З 05.05.1989 працювала на посаді судді обласного суду Житомирської області, а у подальшому - Апеляційного суду Житомирської області.

Встановлено, що 08 вересня 2016 року, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, Верховна Рада України постановила постанову № 1515-VІІІ, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді Апеляційного суду Житомирської області ОСОБА_3.

В подальшому, наказом Голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №190-к позивача звільнено із займаної посади судді Апеляційного суду Житомирської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області з 21 вересня 2016 року.

Листом Апеляційного суду Житомирської області від 18.10.2016 № 3-671/1172/16 ОСОБА_3, за результатами розгляду її звернення щодо виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, повідомлено про те, що підстав для виплати вихідної допомоги не має, оскільки вона не вийшла у відставку до втрати чинності статті 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Вважаючи вказану вище відмову Апеляційного суду Житомирської області протиправною, ОСОБА_3 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014, виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а тому на момент виходу позивача у відставку (вересень 2016 року), діяли норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014, згідно яких виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не передбачалася.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Відносини пов'язані з організацією та діяльністю судів, порядком призначення та звільнення судді з посади, визначенням статусу та забезпечення суддів, врегульовані Конституцією України та Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

В силу вимог статті 111 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.10 № 2453-VI (надалі - Закон № 2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частиною першою статті 120 Закону № 2453-VI визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Як визначено в статті ст. 122 Закону № 2453-VI, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Щодо права судді на виплату вихідної допомоги у разі відставки, суд зазначає наступне.

Умови виплати вихідної допомоги до 01 січня 2011 року встановлювалися положеннями ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-XII. Вказаною нормою було передбачено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків (ч.1). Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (ч.3).

Закон України "Про статус суддів", крім статті 43, частин п'ятої - тринадцятої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та частин першої - четвертої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2012 року, втратив чинність відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, який набрав чинності з 30.07.10.

Суд першої інстанції вірно вказав, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, який набрав чинності з 30.07.10, зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Частиною 1 статті 136 Закону № 2453-VI (у редакціях з 30.07.10 до 01.04.14) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Однак, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII статтю 136 Закону № 2453-VI виключено.

У період з 29 березня 2015 року до 30 вересня 2016 року Закон України "Про судоустрій і статус суддів" діяв у редакції, викладеній Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 року, з подальшими змінами та доповненнями. Втім, редакції Закону № 2453-VI у цей період не передбачали виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

2 червня 2016 року прийнято Закон України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року.

За змістом частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII від 02.06.16 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відновлено з набуттям чинності нового Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402- VIIІ, тобто з 30 вересня 2016 р.

При цьому суд ураховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, суд вірно вказав, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Вказаного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 21, 25 квітня та 10 травня 2017 року в справах № 806/206/17, №П/811/1603/16 та № №П/811/1604/16 відповідно.

Відтак, надаючи правову оцінку обставинам даної справи та вказаним правовим нормам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки звільнення позивача з займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку здійснено постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 під час чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції від 01.04.2014, норми якого не передбачали виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, тому у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Твердження ОСОБА_3 про те, що право на відставку та вихідну допомогу у неї виникло ще в 2001 році, суд оцінює критично. Так як аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що необхідною умовою для набуття суддею права на виплату вихідної допомоги в розмірах, передбачених Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, а в подальшому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", був фактичний вихід судді у відставку, а не набуття суддею права на таку відставку.

Також, суд звертає увагу на те, що на день винесення судового рішення у даній справі відсутнє рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII у частині виключення ст. 136 Закону №2453VI.

З огляду на викладене, суд вважає, що Апеляційний суд Житомирської області, вирішуючи питання про виплату позивачу спірної грошової допомоги, правильно виходив з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_3 і звільнення її з посади судді, яким не було передбачено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України щодо визначення принципу правової визначеності, а також рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови", від 29 листопада 1991 року в справі «Пайн Воллі Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії» та від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України», то суд відмічає слідуюче.

Статтею 8 Основного Закону України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У мотивувальній частині рішення від 29.06.2010 № 17-рп/2010 Конституційним Судом України зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

За змістом пункту 61 рішення Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 "Справа "Брумареску проти Румунії", одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

У рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Європейський суд з прав людини зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку) (пункт 109).

Також Європейський суд з прав людини (рішення від 25.11.1999 "Справа "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (Case of Hashman and Harrup v. The United Kingdom)) нагадав, що однією з вимог, яка випливає із словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча певність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тим часом як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів - і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в даній адміністративній справі, з урахуванням наведеної практики Європейського Суду з прав людини, дають підстави для висновку, що положення національного законодавства України, чинного як на час подання позивачем заяви про відставку, так і на час прийняття парламентом постанови про звільнення позивача з посади судді, не передбачали виплати вихідної допомоги, а відтак є передбачуваними і не могли викликати "правомірних (законних) очікувань" щодо такої виплати.

Висновки Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Пайн Воллі Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії» (рішення від 29 листопада 1991 року) та «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року), на думку суду, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки у цій категорії справ висловлена правова позиція щодо права на отримання компенсації за реальні майнові втрати, понесені заявниками, про те як у цій справі предметом спору є допомога, виплату якої припинено з 01 квітня 2014 року у зв'язку зі змінами у законодавстві, тобто більше ніж за два роки до моменту звільнення позивача у відставку.

Щодо доводів апеляційної скарги про конституційну заборону на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод апеляційний суд зауважує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Таким чином колегія суддів зазначає, що виключення статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді та, відповідно, не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи доводи позивача стосовно наявності у відповідачів обов'язку щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та вчинення ними будь - яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу її прав свого підтвердження не знайшли.

Крім того, позивачем не наведено у позові та не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що Державна судова адміністрація України відмовляла їй у виплаті вихідної допомоги.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки з боку відповідачів відсутні протиправні дії щодо відмови у виплаті ОСОБА_3 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та, відповідно, відсутність підстав для стягнення з Апеляційного суду Житомирської області такої вихідної допомоги в сумі 275610 грн. і зобов'язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Житомирської області у вказаному розмірі для виплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "23" травня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

- ,