Справа № 761/5893/17
Суддя: Савицький О. А.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/5893/17
Провадження № 2-а/761/266/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

14.02.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі - ЦОУПФУ в м.Києві), в якому просила:

- визнати протиправними дії ЦОУПФУ в м.Києві щодо відмови їй у здійсненні перерахунку та встановленні нового розміру призначеної пенсії;

- зобов'язати ЦОУПФУ в м.Києві встановити новий розмір призначеної їй пенсії (з врахуванням встановленої величини 88 відсотків) за період з 09.09.2015 року по 30.04.2016 року та виплатити недоотримані кошти в сумі, яка буде визначена в результаті цього перерахунку;

- зобов'язати ЦОУПФУ в м.Києві встановити новий розмір призначеної їй пенсії (з врахуванням встановленої величини 88 відсотків) із суми 15627,86 грн. відповідно до нормативно-правових актів, які набрали чинності, з 01.05.2016 року;

- зобов'язати ЦОУПФУ в м.Києві здійснити перерахунок призначеної їй пенсії (з врахуванням встановленої величини 88 відсотків) за період з 01.05.2016 року по теперішній час та виплатити недоотримані кошти в сумі, яка буде визначена в результаті даного перерахунку.

Ухвалою суду від 19.07.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ЦОУПФУ в м.Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, в частині вимог щодо зобов'язання ЦОУПФУ в м.Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 09.09.2015 року по 30.04.2016 року, а також щодо зобов'язання ЦОУПФУ в м.Києві встановити новий розмір призначеної пенсії та здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії за період з 01.05.2016 року по 13.08.2016 року було залишено без розгляду.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона перебуває на пенсійному обліку в ЦОУПФУ в м.Києві та отримує пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу». Оскільки, посадові оклади державних службовців підвищились, позивачка 23.01.2017 року звернулась до ЦОУПФУ в м.Києві із заявою про перерахунок пенсії, однак відповідно до листа ЦОУПФУ в м.Києві від 01.02.2017 року їй було відмовлено, посилаючись на відсутність для цього законних підстав. Таким чином позивачка вважає, що вказаним діями відповідача порушуються її права, а тому звернулась до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, однак через канцелярію суду подав письмове клопотання, зі змісту якого вбачається, що останній просив суд розглянути справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачка з 2008 року перебуває на пенсійному обліку в ЦОУПФУ в м.Києві та отримує пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу».

23.01.2017 року позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати та розміру посадового окладу працюючим державним службовцям.

Однак, листом ЦОУПФУ в м.Києві від 01.02.2017 року позивачці було відмовлено у перерахунку пенсії державного службовця з посиланням на відсутність для цього законних підстав.

Відповідно до довідок Верховного Суду України від 17.01.2017 року, позивачка дійсно працювала у Верховному Суді України, обіймала посаду головного консультанта, при цьому: станом на 09.09.2015 року посадовий оклад за відповідною посадою працюючого державного службовця становить 9646,00 грн., надбавку за ранг 130,00 грн., надбавку за вислугу років 2932,80 грн.; інші виплати 2118,14 грн.; станом на 01.05.2016 року посадовий оклад за відповідною посадою працюючого державного службовця становить 4739,00 грн., надбавку за ранг 600,00 грн., надбавку за вислугу років 2369,50 грн., надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи 4265,10 грн., премія 1421,70 грн., інші виплати 2232,56 грн.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

У разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Також перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії (ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин)).

У зв'язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» 28.12.2014 року № 76-VIII текст статті 37-1 викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», в редакції, яка була чинна до 15.12.2015 року, було передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України (для службовців Національного банку України відповідно до рішень його Правління) після набрання чинності Законом України від 16.01.2003 року № 432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

Постановою № 1013 з 01.12.2015 року встановлені нові розміри посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери. Також, постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року № 292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» було підвищено посадові оклади державних службовців.

У зв'язку із прийняттям вказаної постанови, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» був виключений, а п.5 змінений.

Виходячи з наявних у відповідача документів вбачається, що позивачка на момент призначення пенсії державного службовця виконала усі необхідні умови для такого призначення, а тому мала право і на перерахунок такої пенсії згодом.

Підпункт 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» визначив, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах установ, закладів та організацій, у тому числі за рахунок виплат, пов'язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій, посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників підвищуються відповідно до збільшення розміру посадового окладу працівника 1 тарифного розряду Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 (Офіційний вісник України, 2002р., № 36, ст. 1699), з встановленням з 1 грудня 2015 року у штатному розписі посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери.

Таким чином, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року № 845 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», позивачка набула право і на перерахунок призначеної пенсії, виходячи з положень законодавства, що були чинні на момент виходу її на пенсію.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 17.01.2017 року в справі № К/800/27323/16.

Відмовляючи позивачці в перерахунку пенсії, відповідач посилається на те, що відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 року були скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії яким призначались. З 01.05.2013 року набув чинності Закон України «Про державну службу», яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, однак, порядок перерахунку пенсій передбачалось постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення розмірів заробітку для обчислення пенсій», яка втратила чинність, у зв'язку з чим, підстав для перерахунку пенсії немає.

Аналіз вищевикладеного положення дає підстави для висновку, що воно поширюється на тих осіб, яким пенсії призначаються (на теперішній час) спеціальними законами, а не на тих, яким вони вже призначені (в минулому часі).

Суд визнає, що застосування ЦОУПФУ в м.Києві норм закону, які обмежують конституційні права позивачки на соціальне забезпечення, є прямим порушенням Конституції України, Європейської соціальної Хартії (ратифікованої Україною), Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Протоколів до неї та принципів верховенства права і законності.

Стаття 37 Закону України «Про державну службу», до внесення в неї змін згідно з Законом № 889-VIII, надавала право державним службовцям на перерахунок пенсії, з урахуванням підвищень заробітної плати працюючим державним службовцям згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013.

Таким чином, обіймаючи посаду державного службовця, позивачка мала право на призначення йому пенсії згідно з нормами Закону України «Про державну службу», а як наслідок, і на перерахунок такої пенсії. Застосувавши до позивачки Закон № 889-VIII, відповідач фактично звузив її соціальні гарантії на достатній рівень матеріального забезпечення по старості (за віком).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну службу» (№ 889-VIII від 10.12.2015 року) регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів державної влади, прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до рішення Верховного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Частина перша статті 5 КАС України визначає, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, пункт 1 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (принцип законності) визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу (частина четверта статті 9 КАСУ).

В абзаці третьому пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп Конституційний Суд України зазначив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп зазначив, що в Україні, як соціальній, правовій державі, політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених основним Законом України межах і відповідно до законів.

Згідно з пунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» № 137-V 14 вересня 2006 року, усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до розділу ІІ Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод людини і громадянина. Таке право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною другою та частиною третьою статті 22 Конституції України, згідно з якими конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзаци п'ятий, шостий пункту 4).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Верховний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного прав в жодному разі не може бути порушена».

Отже, визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно зазначених у них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон № 889-VIII, фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування або обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені законами України. Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України та частини 1 статті 58 статті 21 та 24 Конституції України.

Варто зазначити, що частиною другою статті 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви № 6849/72 від 16 грудня 1974 року) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у зв'язку із сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо внесеної частини до цього фонду, а як наслідок і на підвищення розміру пенсійної виплати внаслідок її перерахунку.

Крім того, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 02 березня 2005 року Європейського суду з прав людини MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, сплата внесків із заробітної плати державного службовця надає право в майбутньому на використання позитивного права щодо перерахунку спеціального виду пенсії згідно з Законом України «Про державну службу».

Відповідно до вимог статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ЦОУПФУ в м.Києві не мало правових підстав для відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії у зв`язку із підвищенням розміру заробітної плати працюючим державним службовцям. Відмова відповідача у здійсненні такого перерахунку пенсії в підвищеному розмірі не ґрунтується на конституційному принципі верховенства права, вимогах закону, дії його в часі та обставинах справи, а тому є неправомірною, а доводи ЦОУПФУ в м.Києві, наведені у запереченнях проти адміністративного позову, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними судом у даній постанові нормами права

Враховуючи, що рішення суд ухвалив на користь позивача, за рахунок Державного бюджету України на підставі ч.1 ст. 94 КАС України підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 7-12, 69-71, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та встановленні нового розміру призначеної пенсії.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві встановити новий розмір призначеної ОСОБА_1 пенсії (з врахуванням встановленої величини 88 відсотків) відповідно до нормативно-правових актів, які набрали чинності, з 14 серпня 2016 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії (з врахуванням встановленої величини 88 відсотків) за період з 14 серпня 2016 року та виплатити недоотримані кошти в сумі, яка буде визначена в результаті даного перерахунку. Стягнути за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, а також прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду справи в апеляційному порядку, якщо постанову суду не скасовано.

Суддя: