Справа № 817/476/17
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 серпня 2017 р.Р і в н е 817/476/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представники ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5
до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
В С Т АН О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить визнати незаконними (протиправними) і скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.01.2017 №2, №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.04.2017 №Ф-18, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.04.2017 №.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, пояснили на їх обґрунтування, що за наслідками документальної планової виїзної перевірки позивача контролюючим органом виявлено заниження нею чистого оподатковуваного доходу за 2014-2015 роки через включення до складу витрат витрат на виплату добових працівникам, які, на думку контролюючого органу, фактично не були понесені платником податків. З такими твердженнями представники позивача не погоджуються, вказують, що до перевірки платником податків надавались усі необхідні докази на підтвердження понесених витрат, зокрема, і видаткові касові ордери, і банківські документи, проте, контролюючий орган надані документи до уваги не взяв. У зв'язку з цим, позивач направила такі документи до контролюючого органу листом, а в подальшому додала їх до заперечень на акт перевірки. Разом з тим, у відповіді на заперечення контролюючий орган вказав, що не може прийняти надані документи, оскільки до видаткових касових ордерів не додано документів на підтвердження зняття готівкових коштів для виплати працівникам позивача добових. Представники позивача наголошують, що дані твердження спростовуються актом перевірки, у якому прямо зазначено протилежне. Вважають висновки контролюючого органу необґрунтованими та надуманими. Крім того, представники позивача пояснили, що позивач не може нести відповідальність за ненадання до перевірки документів, передбачену п. 121.1 ст. 121 ПК України, оскільки запит про їх надання отриманий після проведення перевірки.

Просять адміністративний позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила, пояснила на обґрунтування своїх заперечень, що за наслідками проведення документальної планової виїзної перевірки позивача виявлено порушення ним п. 85.2 ст. 85 та п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, а також п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", яке полягало у ненаданні на перевірку первинних документів на підтвердження виплати найманим працівникам добових витрат, заниженні чистого оподатковуваного доходу за 2014-2015 роки і, як наслідок, бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Представник відповідача вказує, що від платника податків при проведенні перевірки неодноразово витребовувались документи на підтвердження фактичного понесення витрат на виплату працівникам добових, що підтверджується листуванням, які надані не були. На переконання представника відповідача надання позивачем до заперечень на акт перевірки видаткових касових ордерів не може слугувати належним доказом понесення таких витрат, оскільки до них не було надано банківських виписок щодо зняття цієї готівки позивачем для виплати коштів працівникам. Тому, на думку представника відповідача контролюючий орган обґрунтовано не взяв надані позивачем документи до уваги і не врахував їх при прийнятті оспорюваних рішень. Вважає, що усі виявлені під час перевірки порушення дійсно мали місце.

Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що Дубенською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 податковий номер НОМЕР_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування, сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, за наслідками якої складено акт №215/13-38/НОМЕР_1 від 30.12.2016 (т. 1 а.с. 23-72).

Згідно висновків акту перевірки, контролюючим органом виявлено порушення вимог:

-п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на 141342,86 грн., в тому числі за 2014 рік на 78883,58 грн., за 2015 рік на 62459,28 грн.;

-п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до донарахування податку на доходи фізичних осіб на 125881,28 грн., в тому числі за 2014 рік 89750,74 грн., за 2015 рік 36130,54 грн.;

-п. 199.1 ст. 199, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до донарахування залишку від'ємного значення з податку на додану вартість попереднього звітного періоду станом на 01.01.2016 року на 11808,00 грн.

-п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, яке полягало у ненаданні на перевірку первинних документів на підтвердження виплати найманим працівникам добових витрат;

-п. 176.1 ст. 176, п. 10 ст. 177 Податкового кодексу України, яке полягало у відсутності ведення Книги обліку доходів і витрат.

Платником податків подано заперечення на акт перевірки, за результатами розгляду яких контролюючим органом скасовано висновки в частині виявлення порушень вимог п. 199.1 ст. 199, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до донарахування залишку від'ємного значення з податку на додану вартість попереднього звітного періоду станом на 01.01.2016 року на 11808,00 грн. (т. 1 а.с. 73-85).

Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято:

-податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2017 про збільшення Фізичній особи-підприємцю ОСОБА_5 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 132574,48 грн., а саме 106059,58 грн. за основним платежем та 26514,90 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

-податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2017 про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 штрафних санкцій, передбачених п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, у сумі 510,00 грн.;

-вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-07 від 30.01.2017 на суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування 136637,86 грн.;

-рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2017 на суму 23383,39 грн. (т. 1 а.с. 16-22).

Платником податків оскаржено вказані рішення в адміністративному порядку. Рішенням Державної фіскальної служби України №3940/П/99-99-11-02-02-25 від 22.03.2017 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-07 від 30.01.2017 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.01.2017 скасовано, як такі, що сформовані не за встановленою формою, що не скасовує сум недоїмки і штрафної санкції по суті. Головне управління ДФС у Рівненській області зобов'язано сформувати та направити нові вимогу і рішення згідно вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 92-105, т. 2 а.с. 46-49).

У зв'язку з цим, Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято:

-вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-18 від 12.04.2017 на суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування 136637,86 грн.;

-рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 12.04.2017 на суму 23383,39 грн. (т. 2 а.с. 50-51).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 177.3 ст. 177 Податкового кодексу України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, серед іншого, інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (пп. 177.4.4.).

Таким чином, до переліку витрат, які мають вплив на визначення об'єкту оподаткування податком на доходи фізичних осіб фізичної особи-підприємця, включаються витрати на відрядження найманих працівників, як визначено у пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України, які в силу вимог п. 177.2 ст. 177 ПК України повинні бути документально підтвердженими.

У свою чергу, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 121 Кодексу законів про працю України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Так, порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою регулюється Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постанова Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №40/10320 (надалі - Положення), пунктом 2.11 якого встановлено, що видача готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 3.1 Положення, касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Тобто, видача готівки на відрядження, в тому числі, для виплати добових, проводиться з каси підприємця за видатковими касовими ордерами (видатковими відомостями) або шляхом перерахування коштів на платіжну картку.

Як вбачається з акту перевірки №215/13-38/НОМЕР_1 від 30.12.2016, позивачем включено до складу витрат за 2014 рік 481413,10 грн., за 2015 рік 167205,80 грн. витрати, понесені на відрядження працівників, проте контролюючий орган вважає, що такі витрати не підтверджені первинними документами щодо виплати працівникам добових.

Зокрема, у розділі 1.12 акту перевірки зазначено, що платником податків не надано видаткові касові ордери, інші первинні документи, що підтверджують факт виплати добових і про необхідність надання цих документів платника податків повідомлено листом №845/17-17-13-02-08 від 16.12.2016, який отримано останнім 16.12.2016, а також листом №86/13-02 від 20.12.2016, який відправлено поштою, у зв'язку з тим, що платник податку був відсутній за адресою місцезнаходження орендованого офісу: м. Луцьк, вул. Зв'язківців, 1б. Про надання документів не у повному обсязі складено акт №50 від 21.12.2016 (т. 1 а.с. 29).

Відомості та підтверджуючі документи щодо вручення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 16.12.2016 листа №845/17-17-13-02-08 від 16.12.2016 відсутні та в ході розгляду і вирішення даної адміністративної справи відповідачем надані не були.

Разом з тим, позивачем надано докази щодо того, що до відповіді на лист Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області №86/13-02 від 20.12.2016, який отримано позивачем 26.12.2016, від 13.01.2017 №2 були долучені видаткові касові ордери, журнали відомостей по розрахунковій картці позивача, друковані форми розрахункової карти за відомостями, виписки по рахунку позивача за 2014-2015 роки, а також повідомлено, що решта документів (виписки по особових картках підзвітних осіб, які були підкріплені до авансових звітів) надавались до перевірки (т. 1 а.с. 86-91).

Крім того, пунктом 44.6 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Наявними у матеріалах справи запереченнями на акт перевірки від 13.01.2017 №3 підтверджується, що вищевказані видаткові касові ордери, журнали відомостей по розрахунковій картці позивача, друковані форми розрахункової карти за відомостями, виписки по рахунку позивача за 2014-2015 роки долучені до заперечень платника податків, проте, не були взяті контролюючим органом до уваги з огляду на те, що до них не додано копій банківських виписок, які б підтверджували зняття готівкових коштів для їх виплати працівникам (т. 1 а.с. 73-80).

Суд вважає твердження контролюючого органу, через які надані платником податків документи не взяті до уваги, безпідставними, оскільки, як вказано у самому акті перевірки №215/13-38/НОМЕР_1 від 30.12.2016, банківські виписки по рахунках відкритих Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 у банку були використані під час перевірки, що знайшло своє відображення у пункті 1.12 акту (т. 1 а.с. 28).

Судом також досліджено надані позивачем під час судового розгляду справи докази на підтвердження фактичного понесення витрат на виплату працівникам добових витрат, а саме видаткові касові ордери, журнали відомостей по розрахунковій картці позивача, друковані форми розрахункової карти за відомостями, виписки по рахунку позивача за 2014-2015 роки, за наслідками чого суд приходить до висновку, що такі документи слугують достатнім підтвердженням їх понесення у розумінні п. 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (т. 1 а.с. 106-249, т. 2 а.с. 1-33).

Крім того, пп. "а" п. 170.9.1 п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме:

а) на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом.

Не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем або є членом керівних органів підприємств, установ, організацій, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, а саме, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці другому цього підпункту витрати не є об'єктом оподаткування цим податком лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Підпунктом 170.9.2 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України закріплено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку:

а)завершує таке відрядження;

б)завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Слід зазначити, що у контролюючого органу були відсутні будь-які зауваження щодо форми і змісту звітних документів, складених за наслідками завершення відрядження та/або документів наданих на підтвердження витрат, понесених працівниками під час відрядження.

З огляду на наведене, висновки відповідача про порушення позивачем вимог п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до донарахування податку з доходів фізичних осіб на 125881,28 грн., в тому числі за 2014 рік 89750,74 грн., за 2015 рік 36130,54 грн. не знаходять свого підтвердження, а відтак є безпідставними та необґрунтованими, а оспорюване податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2017 є протиправним та підлягає скасуванню судом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Також, пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як вбачається з акту перевірки №215/13-38/НОМЕР_1 від 30.12.2016, підставою для висновків про порушення платником податків вимог п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" стали порушення описані в пункті 2.14 акту перевірки щодо заниження платником податків чистого оподаткованого доходу за 2014 рік на 526891,26 грн., за 2015 рік на 180764,88 грн.

Враховуючи те, що судом відхилено зазначені твердження контролюючого органу, то оспорювані вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-18 від 12.04.2017 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 12.04.2017 є протиправним та підлягають скасуванню судом.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Пунктом 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Пунктом 121.1 статті 121 Податкового кодексу України визначено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Виходячи з наведеної норми відповідальність для платника податків настає саме в разі не надання контролюючому органу документів, а не у разі їх надання не в повному обсязі, а також за умови їх ненадання при здійснення заходів податкового контролю, в тому числі, під час про ведення перевірки.

Як вже досліджено судом, листом Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області №86/13-02 від 20.12.2016, який згідно штампу відділення поштового зв'язку отриманий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 26.12.2016, від позивача вимагалося надати одразу після отримання даного листа прибуткові та видаткові касові ордери, чеки РРО та інші первинні документи, що підтверджують факт отримання грошових коштів під звіт та їх використання, факт оплати за придбані товари (послуги) за період, що перевірявся 01.01.2014-31.12.2015 (т. 1 а.с. 86-87).

При цьому, згідно акту перевірки №215/13-38/НОМЕР_1 від 30.12.2016, датою її закінчення є 23.12.2016, а отже зазначений лист контролюючого органу був отриманий платником податків вже після завершення перевірки.

Водночас, листом від 13.01.2017 №2, у відповідь на лист Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області №86/13-02 від 20.12.2016, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було надіслано видаткові касові ордери, журнали відомостей по розрахунковій картці позивача, друковані форми розрахункової карти за відомостями, виписки по рахунку позивача за 2014-2015 роки, а також повідомлено, що решта документів (виписки по особових картках підзвітних осіб, які були підкріплені до авансових звітів) надавались до перевірки (т. 1 а.с. 86-91). Крім того, вказані документи були долучені до заперечень від 13.01.2017 №3 на акт перевірки (т. 1 а.с. 73-80).

Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності, передбачено пунктом 121.1 статті 121 Податкового кодексу України, а оспорюване податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2017 є протиправним та підлягає скасуванню судом.

З огляду на наведені обставини, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Як передбачено статтею 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 30.01.2017 №, №, вимогу Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.04.2017 №Ф-18, рішення Головного управління ДФС у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.04.2017 №.

Присудити на користь позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області судовий збір у розмірі 2931 (дві тисячі дев'ятсот тридцять одна) грн. 06 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.