Справа № 803/519/17
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2017-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/7142/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.
суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,
з участю секретаря судового засідання Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними наказу та рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

26 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 31.10.2016 року № 67; -визнати протиправним та скасувати рішення від 21.02.2017 р. №8-17 про залишення без розгляду скарги на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати УДМС у Волинській області;
- прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою від 18 травня 2017 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що Amnesty International неодноразово в своїх доповідях висвітлювало про катування та тортури, що здійснюють колишні військовослужбовці. Переважно агресія з боку PCI спостерігається за сповідування іншої релігії, перебування в іншій етнічній групі ніж самі республіканські сили. Дані твердження також не були враховані Волинським окружним адміністративним судом.
На думку апелянта, судом поверхнево розглянуто факти, наведені в позовній заяві та проігноровано його твердження, що на даний час документальні підтвердження отримати з країни походження неможливо, а представниками Управління ДМСУ у Волинській області не в повній мірі досліджені міжнародні документи. Також міжнародні висновки та документація не була досліджена судом.
Відповідно до п.п. 45. 66 Керівництва, з процедур і критеріїв із визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
З огляду на викладене, просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Аджаме, Кот-Д`Івуар та є громадянином Кот-Д`Івуару, за національністю івуарієць, освіта середня-спеціальна, за віросповіданням мусульманин, одружений. Прибув на територію України легально 10 грудня 2011 року за паспортним документом громадянина Кот-Д`Івуару, на підставі візи, виданої посольством Гвінеї (Кандакрі) з метою отримати вищу освіту.
10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив притулок в Україні з підстав побоювання зазнати переслідування в країні походження Кот-Д`Івуару, через політичні та релігійні погрози щодо нього та членів його сім`ї.
Як вбачається з матеріалів особової справи №2016LT0031 у протоколі співбесіди від 20 жовтня 2017 року, позивач, в якості причини небажання повернення в країні походження Кот-Д`Івуару вказує на те, що його батько є керівником в організації МПСІ, яка з його слів, є озброєним угрупуванням, що вбиває людей за релігійні ти політичні погляди.
01 листопада 2016 року відповідач повідомив позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийняте з урахуванням матеріалів особової справи № 2016LT0031 громадянина ОСОБА_3 та на підставі наказу №67 від 31 жовтня 2016 року.
08 листопада 2016 року позивачем було подано скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України №8-17 від 21 лютого 2017 року відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань громадянину ОСОБА_3 в країні його громадянської належності (Кот-Д`Івуар) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання., а оскаржувані рішення прийняті відповідачем у встановленому законом порядку.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є правильними.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі - Закон №3671).
Згідно з п.1 та п.13 ст.1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Відповідно до ч.1 та ч.7 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст.8 Закону №3671).
За змістом частин 4, 6, 7 ст.8 Закону №3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в зв`язку з тим, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати його, як особу, що підпадає під пункти 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону №3671.
Так, відповідно до протоколу співбесіди в Управлінні Державної міграційної служби України у Волинській області від 20.10.2016 року, ОСОБА_2 повідомив, що втратив документи, що посвідчують особу у 2014 або влітку 2015 року.
Однак, з листа Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18.03.2017 №1293/16-01-09 вбачається, що для укладання шлюбу з громадянкою України ОСОБА_4 , громадянином республіки ОСОБА_5 подано національний паспорт громадянина № НОМЕР_1 та посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 .
Крім того, згідно з листом Управління ДМС України у Луганській області від 22.03.2017 №312/5-8088, громадянин республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 від 24.09.2013 року не був документований та вищезазначений державний орган не підтверджує видачу вищенаведеного документу.
Вищезазначене свідчить про те, що позивач надав неправдиві відомості під час співбесіди працівнику сектору шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України у Волинської області.
Під час співбесіди 20.10.2016 року заявник також повідомив, що його особисто та його родичів не переслідували за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань, останній не зазнавав переслідувань з боку офіційної влади, а навпаки користувався захистом своєї країни, про що свідчить факт безперешкодного отримання документу, для виїзду за кордон, оформлення відповідних візових документів.
Відповідно до пункту Е розділу 1 Женевської Конвенції «Про статус біженця» 1951 року положення цієї конвенції не поширюється на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнають права та обов`язки, пов`язані з громадянством цієї країни.
Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач виходив з того, що заявник звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання захисту, а у пошуках шляхів легалізації. Про це свідчить також той факт, що після закінчення терміну його законного перебування на території України заявник відразу не звернувся в установленому порядку за захистом.
Колегія суддів також звертає увагу на протиріччя у свідченнях позивача щодо причини неможливості повернення до його країни походження.
Так, в обґрунтування своєї заяви про визнання позивача біженцем, ОСОБА_2 зазначив, що представники республіканських сил Кот-Д`Івуару погрожують його сім`ї, оскільки їм стало відомо про одруження позивача з християнкою.
09 грудня 2015 року позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 працівнику сектору шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України у Волинської області . А під час співбесіди з працівником сектору шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України у Волинської області 20 жовтня 2016 року позивач повідомив, що не спілкується зі своїми рідними протягом 2-3 років, а згодом виправив на 1 рік. Таким чином, викликає сумнів той факт, що позивачу стало відомо про погрози його сім`ї після укладення ним шлюбу, якщо він не спілкується з рідними протягом мінімум 1 року (або 2-3) як він стверджував під час співбесіди (а.с. 33).
Позивач не піддавався переслідуванням за ознаками раси, національності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань. Про це свідчать твердження, викладені в анкеті та під час проведення співбесіди від 20.10.2016 року.
Проаналізувавши зазначене, суд зазначає, що прагнення заявника легалізуватись на території України для тимчасового проживання пов`язане, крім іншого, з економічним чинником, який також вплинув на рішення позивача залишити країну своєї громадської належності та звернутися до органу міграційної служби в Україні.
Таким чином, відповідачем правомірно, виходячи з положень частини четвертої, шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 7 ст. 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 41, ч.3 ст. 160, ст.ст.195, 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі № 803/519/17 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов

Ухвала в повному обсязі складена 14 серпня 2017 року.