Справа № 547/821/17
Суддя: Харченко В. Ф.
Дата ухвалення: 2017-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/821/17
Провадження № 2-а/547/24/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про відмову у відкритті провадження у справі)

03 серпня 2017 року смт Семенівка Полтавська область

Суддя Семенівського районного суду Полтавської області В.Ф.Харченко, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігрейн-Агро" до Кременчуцької міської ради Полтавської області, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Рост Агро", Товариство з обмеженою відповідальністю "Декор Агро", ОСОБА_1, ОСОБА_2, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області, як до адміністративного суду, у порядку адміністративного судочинства з вимогою про визнання протиправним та скасування трьох рішень державних реєстраторів про здійснення державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ "Рост Агро", ТОВ "Декор Агро" щодо трьох земельних ділянок.

В обґрунтування позову вказано, що спірні рішення прийнято, а записи внесено під час дії договорів оренди землі, за якими орендарем є ТОВ "Юнігрейн-Агро", відповідні договори було зареєстровано у встановленому порядку у Відділі Держкомзему у Кременчуцькому районі Полтавської області.

Подвійною державною реєстрацією права оренди спричинено конфлікт інтересів між юридичними особами, звужено зміст та обсяг існуючих законних прав ТОВ "Юнігрейн-Агро" як орендаря трьох земельних ділянок. Право оренди передано одночасно двом юридичним особам. Для відновлення прав позивача спірні рішення та записі повинні бути скасовані як незаконні.

Посилаючись, у т.ч. на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 15 листопада 2016 року, справа № 825/1287/15-а, обґрунтовував розгляд позову у порядку адміністративного судочинства.

Для вирішення питання за правилами якого судочинства слід розглядати певний спір, і чи володіє він ознаками справи адміністративної юрисдикції, яка повинна розглядатися за правилами, передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, слід виходити із суб'єктного складу та предмету заявленого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справі адміністративної юрисдикції вимога адміністративного позову повинна ґрунтуватися на публічно-правових відносинах позивача із відповідачем.

Відповідно до висновків з Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 р. №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" ст. 112 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України положення пункту 1 частини першої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "Спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом»поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судові палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2510цс15, зокрема, постановили, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Верховний Суд України у постановах від 14.06.2016 № 21-41а16 (колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України), від 11.04.2017 у справі №808/2298/15, "орієнтує" суди на з'ясування так званих первинних підстав спору з огляду на доводи позивача.

До позову додано два договори оренди землі, якими, як вважає позивач, підтверджено його право оренди трьох земельних ділянок під час вчинення державним реєстратором спірних записів про реєстрацію права оренди за іншими орендарями, тощо.

Наголошено на звуженні змісту та обсягу прав позивача як орендаря.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку, яке виникло на підставі правочину, котрий уклали треті особи. Водночас, просив суд зобов'язати державного реєстратора скасувати запис про таку реєстрацію.

Отже державні реєстратори прийняли спірні рішення на підставі договорів оренди землі, який уклали треті особи.

Отже, звернення до суду обумовлено виключно тим, що позивач прагне захисту свого права оренди землі, яке виникло на три земельних ділянки з договорів, укладених між позивачем та третіми особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Відповідач вчиняв дії в інтересах третіх осіб.

Таким чином, позивач ставить перед судом питання про вирішення спору щодо права користування ним трьома земельними ділянками.

Відповідачами у цьому спорі повинні бути, в першу чергу, треті особи, а не реєстратори, бо саме вони можуть втратити згадане право.

Згідно приписів ч. 4 ст. 50 КАС України громадяни України, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень.

У даному випадку їх неможливо залучити до участі у справі, як відповідачів, а участь у статусі третьої особи безумовно порушуватиме їх право на справедливий суд (обмеженість у правах).

Оскільки реєстрація є похідною від права, то, якщо особа оскаржує реєстрацію за іншою особою, вона завжди не визнає право (наступні договори оренди).

Для визначення юрисдикції спору важлива кінцева мета, яку переслідує позивач, а не підстави порушення права.

Спір про право користування земельною ділянкою не є публічно-правовим, а тому не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такий висновок суду не узгоджується з висновком Верховного Суду України, що міститься у постанові від 15 листопада 2016 року (№825/1287/15-а).

Водночас, висновок суду узгоджується з іншим висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 14 червня 2016 року (№826/4858/15).

Обґрунтування висновку суду є доповненням обґрунтування висновку Верховного Суду України від 14 червня 2016 року щодо підсудності справ за позовами до реєстраторів, які вчиняють реєстраційні дії на підставі цивільних правочинів.

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2016 року відсутнє обґрунтування стосовно підсудності справ за позовами до реєстраторів.

Разом з тим, суд зазначає, що постанова Верховного Суду України від 14 червня 2016 року приймалась на спільному засіданні колегії суддів трьох судових палат, а постанова від 15 листопада того ж року колегією суддів лише однієї палати.

У даному випадку суд не відступив від правової позиції Верховного Суду України від 14 червня 2016 року, а погодився з нею, доповнивши її додатковим обґрунтуванням.

Колегія суддів Верховного Суду України, яка приймала постанову від 15 листопада 2016 року, відступила від правової позиції цього ж суду, однак не пояснила причин цього.

У складеному Верховним Судом України "Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" вказано, що якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Відтак належним способом захисту можливо порушених прав позивача щодо оренди землі є визнання недійсними відповідних договорів оренди землі, укладених між третіми особами, та скасування державної реєстрації права оренди, здійсненого на їх підставі.

Отже, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 1-6, 17, 107, 109, 160, 165, 184-186, 254 КАС України, ст.ст. 1, 2, 12 ГПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі, розяснивши, що заява (відповідні вимоги) підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Семенівський районний суд Полтавської області протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що ухвала не набрала законної сили.

Суддя В.Ф.Харченко