Справа № 337/3444/16-а(2-а/337/132/2017)
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 липня 2017 рокусправа № 337/3444/16-а(2-а/337/132/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Сафронової С.В. Суховарова А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконними бездіяльність та дії відповідача, задовольнити позов та зобов'язати відповідача нарахувати (з належним перерахунком) та сплатити ОСОБА_1 невиплачену своєчасно пенсію за період з 01 березня 2009 року по 01 вересня 2016 року та продовжувати нараховувати і сплачувати належну пенсію безстроково і відшкодувати за рахунок відповідача матеріальну і моральну шкоду у сумі ціни позову.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не проживає на території України, міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем, який передбачав би умови виплати пенсії по теперішній час не укладено, обґрунтованих підстав для поновлення виплати пенсії позивачу немає.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач до серпня 1995 року проживала м. Запоріжжі та отримувала пенсію за віком.

В подальшому виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим, виплату пенсії йому було припинено.

10 травня 2016 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства та сплати компенсації за порушення строків виплати пенсії.

Листом від 29 червня 2016 року №127/К-9 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, оскільки таке поновлення можливе за умови проживання на території України. Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена.

Законність та обґрунтованість рішення відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач протиправно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії з дати звернення із відповідною заявою.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

З огляду на викладене суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії позивачу з 10 травня 2016 року, тобто з дати звернення позивача із відповідною заявою до пенсійного органу.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги, які фактично є доводами проти позову, висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: А.В. Суховаров