Справа № 820/18382/14
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" серпня 2017 р. м. Київ К/800/12884/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В.
Голяшкіна О.В.,
Донця О.Є.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2015 року у справі №820/18382/14 за позовом Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення суми, -

ВСТАНОВИЛА :

Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача в примусовому порядку незаконно отриману допомогу по безробіттю в сумі 5120,49 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2015 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю в сумі 5120,49 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09.01.2014 року ОСОБА_4 звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міського центру зайнятості, де і був зареєстрований з відкриттям персональної картки №00067.

Згідно поданої особистої заяви ОСОБА_4 від 09.01.2014 року, відповідачу надано статус безробітного згідно з наказом від 09.01.2014 року № НТ140109 і відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності" призначена виплата допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу з 16.01.2014 року по 25.07.2014 року.

На підставі наказу Харківського міського центу зайнятості №НТ140417 від 17.04.2014 року відповідача знято з обліку у центрі зайнятості та припинена виплата допомоги по безробіттю у зв'язку з поданням безробітнім письмової заяви про відмову від послуг ДСЗ відповідно до п.п.10 п.1 ст.31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Харківським міським центром зайнятості проведена перевірка обґрунтованості виплат матеріального забезпечення ОСОБА_4 відповідно до пункту 18 статті 22 Закону України "Про зайнятість населення", Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13.02.2009 року № 60/62, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248, на підставі наказу ХМЦЗ від 03.09.2014 р. №1342, щодо достовірності даних, що впливають на виплату матеріального забезпечення на випадок безробіття проведено звірку з ДП "Завод хімічних реактивів" НТК "Інститут монокристалів" НАН України".

Під час проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_4 виконував роботи товарознавця для ДП "Завод хімічних реактивів" НТК "Інститут монокристалів" НАН України" за договорами цивільно-правового характеру від 13.01.2014 року; від 03.02.2014 р.; від 03.03.2014 р.; від 01.04.2014 р.; від 05.05.2014 р.; від 02.06.2014 р.; від 01.07.2014 р. та відповідно до актів прийому - здачі від 31.01.2014 року; від 28.02.2014 року; від 31.03.2014 року; від 30.04.2014 року; від 30.05.2014 року; від 30.06.2014 року та від 31.07.2014 року отримував дохід за перший квартал 2014 року у сумі 8240грн., за другий квартал 2014 р. у сумі 9660грн., які підприємство відобразило в формі №1ДФ до ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області.

На підставі виявленого факту позивачем складений акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 19.09.2014 р. за № 1450-МД за підписом директора підприємства та скріплений печаткою.

Харківським міським центром зайнятості видано наказ від 23.09.2014 року №1464 «Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_4», в якому зазначалась сума, яка підлягає поверненню, а саме 5120,49грн.

Згідно з наказом від 23.09.2014 року №1464, у відповідності до ч.2 п.18 ст.22 Закону України "Про зайнятість населення", пунктами 6,7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної Податкової адміністрації України від 13.02.2009 року № 60/62 повернути кошти виплачені ОСОБА_4, як допомога по безробіттю, за період з 16.01.2014р. по 16.04.2014р.

Згідно з довідкою Харківського міського центру зайнятості про нараховане та перераховане матеріальне забезпечення ОСОБА_4 за період з 16.01.2014 р. по 16.04.2014 р. відповідачу виплачено допомоги в розмірі 5120,49 грн.

На виконання зазначеного наказу позивачем направлено відповідачу лист-претензію від 24.09.2014 р. №25908, яким поінформовано про необхідність повернення зазначених коштів.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідачем незаконно отримано допомогу по безробіттю у розмірі 5120,49грн.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 названої статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів доходить до висновку, що правовий аналіз пунктів 1 - 4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак, і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 названої частини, який є складовою норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року у справах №№21-1884а15 та 21-2209а15.

Даний спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на кошти у розмірі 5120,49 грн. та стягнення цієї суми з нього, як з недобросовісного набувача, а тому спір має приватноправовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи наведене, колегія суддів, приходить до висновку, що за суб`єктним складом сторін, змістом заявлених позивачем вимог та предметом спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Такий висновок відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, оскільки відповідно до вказаної статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно норм частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, прийняті у справі рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись статтями 157, 222, 223, 228, 230, 231, Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2015 року - скасувати.

Провадження по справі відкрите в порядку адміністративного судочинства - закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: