Справа № 367/2283/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/2283/17 Головуючий у 1-й інстанції: Оладько С.І.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області (далі - відповідач) про:

- визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу в заниженому розмірі щорічної допомоги на оздоровлення як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов'язання відповідача усунути порушення та провести перерахунок і виплату згідно зі ст. 48 Закону України від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат з моменту здійснення правопорушення, а саме за 2017 рік;

- зобов'язання відповідача в подальшому виплачувати щорічну разову допомогу на оздоровлення позивачу як інваліду ІІ-ї групи 1-ї категорії осіб, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії відповідача щодо нарахування позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік не в повному обсязі та зобов'язано відповідача усунути порушення і провести перерахунок і виплату позивачу згідно зі ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням вже виплачених сум, щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат за 2017 рік.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інвалідом 2-ї групи та має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення.

Зазначена допомога у 2017 році була виплачена позивачу в розмірі 120,00 грн.

У зв'язку з цим позивач звернулася до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку виплаченої їй щорічної допомоги на оздоровлення.

Листом від 28.03.2017 р. № 2802 відповідач повідомив позивача про те, що вказана допомога виплачена їй у розмірі, визначеному законодавством.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 120,00 грн., позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в 2017 році нарахування та виплата щорічної допомоги на оздоровлення має здійснюватися у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ), «Про Державний бюджет України на 2017 рік», Постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005 р. № 562 (далі - Постанова № 562).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 48 Закону № 796-ХІІ у редакції від 09.07.2007 р. було закріплено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам другої групи в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Далі, Законом України від 28.12.2007 р. № 107-V були внесені зміни, зокрема до ст. 48 Закону № 796-ХІІ, та викладено зазначену законодавчу норму у редакції, згідно з якою, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. №10-рп/2008 таке звуження права осіб на одержання щорічної допомоги на оздоровлення і положення Закону від 28.12.2007 р. № 107-V про внесення таких змін до редакції ст. 48 Закону № 796-ХІІ - визнано неконституційними, та зазначено, що Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» діє в попередній редакції, тобто від 09.07.2007 р., відповідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення складав чотири мінімальні заробітні плати.

Згідно зі ст. 48 Закону № 796-XII у редакції, чинній після визнання зазначеним рішенням КСУ неконституційними змін, внесених Законом України від 28.12.2007 р. № 107-V, щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії виплачується в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII були внесені зміни, зокрема до ст. 48 Закону № 796-ХІІ, та вказану статтю викладено у такій редакції: «Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.»

Прикінцевиими положеннями Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" передбачено, що він у зазначеній частині набирає чинності з 01.01.2015 р.

Таким чином, починаючи з 01.01.2015 р. ст. 48 Закону № 796-ХІІ не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

При цьому, розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення передбачено Постановою № 562, відповідно до якої розмір щорічної разової грошової допомоги, який для учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії становить 120 грн., що і було виплачено позивачу за 2017 рік.

Разом з тим, Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Крім того, у рішенні від 02.03.1999 р. N 2-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

Окрім викладеного, при розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову, що не було встановлено судом першої інстанції та призвело до порушення ним норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1, 4 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області підлягає задоволенню, постанова Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2017 року - скасуванню, адміністративний позов - залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС -України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області - задовольнити.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2017 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 02 серпня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.