Справа № 826/4763/17
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4763/17 Головуючий у 1-й інстанції: Смолій І.В. Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

01 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Сорочка Є.О., суддів Земляної Г.В. та Мельничука В.П., за участю секретаря судового засідання Грисюк Г.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Єдина Європа» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.12.2016 № , №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2017 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, У відповідності до наказу від 01.09.2016 №5551, на підставі направлень на перевірку від 16.09.2016 №1237/26-15-14-02-03, №1236/26-15-14-02-03, №1238/26-15-14-02-03, №1235/26-15-14-02-03, від 19.09.2016 №2412/26-15-14-03-03, №1239/26-15-14-02-03 та пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України (далі - ПК) проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.01.2015 по 30.06.2016.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 07.11.2016 №454/26-15-14-02-03/37146304, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 4 786 808 грн, в тому числі по періодам: 2015 рік на суму 2 489 178 грн, півріччя 2016 року на суму 2 297 631 грн;

- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п.198.3 ст. 198, п. 201.7 ст. 201 ПК, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 5 165 635 грн, в тому числі по періодах: за травень 2015 року в сумі 180 100 грн, за червень 2015 року в сумі 308 015 грн, за липень 2015 року в сумі 25 612 грн, за серпень 2015 року, в сумі 216 854 грн, за вересень в сумі 668 714грн, за жовтень 2015 року в сумі 184 798 грн, за листопад 2015 року в сумі 106 992 грн, за грудень 2015 року 837 646 грн, за січень 2016 року в сумі 296 334 грн, за лютий 2016 року в сумі 570 477 грн, за березень 2016 року в сумі 1 095 813 грн, за квітень 2016 року в сумі 506 746 грн, за травень 2016 року в сумі 167 534 грн.

- п.1 розд.ІІІ наказу Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №43, пп.4.2.6 п.4.2 ст.6 розд. ІІ, пп.7.11.25 п.7.11 ст.25 розд.VI Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

На підставі висновків акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 16.12.2016:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податку на додану вартість в сумі 7 747 453 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 5 165 635 грн, та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 582 818 грн;

- №, яким збільшено суму податку на прибуток приватних підприємств в сумі 5 935 625 грн в т.ч. за основним платежем в сумі 4 786 809 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1 148 816 грн.

Не погоджуючись з такими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування.

Приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні господарські операції фактично виконані та оформлені відповідними первинними (бухгалтерськими та податковими) документами. Суд також зазначив, що визнання первинних документів та господарських операцій податковим органом недійсними, не пов'язаними з отриманням доходу та такими, що зумовлюють завищення витрат, лише на підставі припущень податкового органу в односторонньому порядку, не породжує недійсності фінансових документів, пов'язаних з виконанням правочинів та здійсненням підприємницької діяльності.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об'єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК об'єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); доходи - збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов'язань, які призводять до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року (№ 21-4953а15) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку тощо.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

На підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Лайт Груп Інвест», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал», ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «Домус-Альянс» (ТОВ «Трекота люкс»), ТОВ «Канремторг», ТОВ «АЛАМАН-БАЙГА» (ТОВ «Токмар-груп»).

Так, між ТОВ «Фірма Єдина Європа» (замовник) та ТОВ «Лайт Груп Інвест», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал», ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «Домус-Альянс» (ТОВ «Трекота люкс»), ТОВ «Канремторг», ТОВ «АЛАМАН-БАЙГА» (ТОВ «Токмар-груп») укладено однотипні договори поставок косметичної продукції, копії яких наявні в матеріалах справи (т. 2 а.с. 7-43).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження виконання зазначених договорів, позивачем було надано до суду копії видаткових (т. 1 ас. 134-194) та податкових (т. 2 а.с. 92-255) накладних, платіжних доручень (т. 2 а.с. 44-91).

На підтвердження виконання сторонами п. 2.1. спірних договорів позивач надав суду заявки (замовлення) (т. 3 а.с. 101-132), які, за його твердженням наплавлялися постачальникам в електронній формі. В матеріалах справи наявні також висновки санітарно-епідеміологічної експертизи, що підтверджують якість придбаного у контрагентів товару.

На підтвердження можливості отримання спірних косметичних виробів, позивач надав копію договору відповідального зберігання № 133 від 02.04.2012, що укладений з Центральною базою ресурсного забезпечення МВС України (т. 3 а.с. 70-84).

Також, на підтвердження транспортування придбаного товару, позивачем до матеріалів справи було долучено копії договору оренди легкового автомобіля № 01 від 05.01.2015, що укладений із фізичною особою ОСОБА_4 (т. 4 а.с. 60-64), договорів про надання послуг з організації перевезення відправлень від 05.11.2014, укладених позивачем з ТОВ «Нова Пошта» (т. 4 а.с. 83-91) та відповідні рахунки-фактури й платіжні доручення до цих договорів (т. 4 а.с. 82-147).

Підтверджуючи використання придбаного у контрагентів товару (косметичної продукції) у власній господарській діяльності, позивач надав суду докази його подальшої реалізації ТОВ «Суматра-ЛТД», ТОВ «Руш», ТОВ «Стиль Д», ТОВ «Чистий Дім-24» (т. 3 а.с. 133-252, т. 4 а.с. 1-59, 149-252, т. 5 а.с. 1-175).

Таким чином, з наявних в матеріалах справи копій первинних та інших документів вбачається реальність здійснених позивачем з ТОВ «Фірма Єдина Європа» (замовник) та ТОВ «Лайт Груп Інвест», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал», ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «Домус-Альянс» (ТОВ «Трекота люкс»), ТОВ «Канремторг», ТОВ «АЛАМАН-БАЙГА» (ТОВ «Токмар-груп») господарських операцій. Використання у власній господарській діяльності придбаної продукції та отримання позивачем від цього економічної вигоди також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, слід відмітити, що первинні документи, складені за результатами цих операцій, цілком відповідають вимогам Закону № 996-XIV.

Варто звернути увагу, що відповідач не заперечує понесення позивачем витрат у зв'язку перерахуванням коштів на користь ТОВ «Лайт Груп Інвест», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал», ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «Домус-Альянс» (ТОВ «Трекота люкс»), ТОВ «Канремторг», ТОВ «АЛАМАН-БАЙГА» (ТОВ «Токмар-груп»). Навпаки, відповідач підтверджує ці витрати, зазначаючи при цьому що позивач станом на 30.06.2016 має кредиторську заборгованість перед ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ» - 1 522 536 грн, ТОВ «КУРСВЕРХ» - 1 517 940 грн, ТОВ «Дервік Капітал» - 1 005 204 грн.

Відповідач також не заперечує і того, що спірний товар (косметична продукція) фактично надійшов позивачу та був використаний ним у власній господарській діяльності. Однак, на думку відповідача, цей товар надійшов позивачу безоплатно та від інших осіб. Тобто контролюючий орган стверджує, що спірна косметична продукція має бути оподаткована як безоплатно отримана.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не заперечується факт надходження позивачу товару, та те, що позивачем на користь ТОВ «Лайт Груп Інвест», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал», ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «Домус-Альянс» (ТОВ «Трекота люкс»), ТОВ «Канремторг», ТОВ «АЛАМАН-БАЙГА» (ТОВ «Токмар-груп») було здійснено оплату, а перед ТОВ «ПЛУТОС ГРУП КОМПАНІ», ТОВ «КУРСВЕРХ», ТОВ «Дервік Капітал» наявна кредиторська заборгованість, беручи до уваги, що з наявних в матеріалах справи первинних та інших документів прослідковується чіткий взаємозв'язок між отриманням спірного товару та здійсненням оплати на користь згаданих контрагентів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок контролюючого органу про безоплатне отримання позивачем спірного товару є хибним.

Посилання відповідача на те, що згідно інформаційних баз даних податкової контрагенти позивача не придбавали товар, який в подальшому було реалізовано позивачу, колегія суддів відхиляє, оскільки жодних належних доказів матеріали справи не містять. При цьому виключно відомості із інформаційних баз даних контролюючого органу не може свідчити про те, що ці контрагенти дійсно не придбавали цієї продукції. Окрім того, слід відмітити, що господарська діяльність контрагентів позивача, джерела надходження ним спірного товару не є предметом розгляду даної адміністративної справи, оскільки стосується дотримання податкової дисципліни саме цими контрагентами, а не позивачем.

Посилання на наявність відкритих кримінальних провадження відносно посадових осіб окремих підприємств, які постачали позивачу продукцію, не свідчить про позбавлення позивача права на облік операцій, здійснених із такими підприємствами. Жодних відомостей із таких кримінальних проваджень, які можуть бути використані як допустимі докази у даній адміністративній справі відповідачем надано не було.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини п. 70 рішення від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначив, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

У п. 71 вказаного рішення зазначено що компанія-заявник (платник податків) не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника (платника податків), що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року (№21-1376во06), зазначивши, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Враховуючи викладені обставини у своїй сукупності, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав на задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та/або процесуального права, допущено неповне з'ясування або надано невірну оцінку обставинам які впливають на правильність вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2017 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Судді Г.В. Земляна

В.П. Мельничук

Повний текст рішення виготовлений 03.08.2017.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Мельничук В.П.

Земляна Г.В.