Справа № 211/3177/17
Суддя: Ніколенко Д. М.
Дата ухвалення: 2017-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 211/3177/17
Провадження № 2-а/211/188/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 серпня 2017 року суддя Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити пенсію, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення (протокол) Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 2227 від 17.07.2017 р. про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001 р.) та зобов'язати Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити їй пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001 р.) та виплачувати її довічно з 14.07.2017 р., виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог вона посилається на те, що з 01.09.1994 р. по 30.06.1999 р. вона навчалася в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю право/правознавство та здобула кваліфікацію юриста, з 01.04.1999 р. по теперішній час працює в органах прокуратури України. 14 липня 2017 року вона звернулася до Криворізького південного об'єднаного управління з заявою про призначення їй пенсії за вислугою 20 років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001 р.) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області. Проте листом № 1258/02/32 від 17.07.2017 р. їй відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв'язку з тим, що з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Так, з 01 жовтня 2011 року до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14.12.2014 р. та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VІІІ. На підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII з 01.06.2015 р. взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України.

Вказане обґрунтування не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки згідно ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Конституційний Суд України у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 р. зазначив, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюються на фізичних осіб. Тому оскільки вона з 01.04.1999 р. безперервно працює в органах прокуратури України та має стаж 18 років 3 місяці 14 днів та половину строку її навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, що становить 2 роки 3 місяці 15 днів, що загалом складає 20 років 6 місяців 29 днів, вважає, що відповідач своєю відмовою порушив її конституційні права на отримання відповідної пенсії та просить задовольнити заявлені вимоги.

Сторони у справі: позивач та представник відповідача надали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Разом із заявою про розгляд справи за відсутності представника Криворізького Південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області були надані заперечення проти позову, де вказано, що Криворізьке Південне об'єднане управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області діяло згідно з чинним законодавством не порушуючи його, просили в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутність. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 01.09.1994 р. по 30.06.1999 р. навчалася в Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого, та в період з 01.04.1999 р. по теперішній час працює в органах прокуратури, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 17-18) та копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_1 від 30.06.1999.

14 липня 2017 року позивач звернулася до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.. 50-1 Закону України № 1789-XII «Про прокуратуру» у розмірі 90% від суми заробітної плати, однак листом № 1258/02/32 від 17.07.2017 р. управління відмовило у призначенні пенсії за вислугою років, оскільки право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у позивача відсутнє (а.с. 14).

Суд вважає такі дії відповідача неправомірними з огляду на таке.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України, тобто 01.04.1999 року діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ в статті 50-1 якого (відповідні зміни були внесені в редакції від 12.07.2001 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VІІ, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки 6 місяців, у тому числі на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців. Тобто, вказаною нормою збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.) з 20 до 23 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач на час звернення до пенсійного органу з заявою про призначення за вислугою років мав 22 роки 9 місяців - загального страхового стажу, з яких 18 років 2 місяці стаж роботи в органах прокуратури та 2 роки 3 місяці 15 днів навчання в Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого (денна форма навчання), що підтверджується розрахунком стажу УПФУ (а.с. 16) факт набуття позивачем права виходу на пенсію за вислугою років незалежно від віку відповідно до Закону України «Про прокуратуру» є беззаперечним навіть з урахуванням положень Закону № 1697-VІІ, що в свою чергу свідчить про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі положень спеціальних норм, а саме положень ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, суд виходить з нижченаведеного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституції України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги від 20 березня 2002 ооку № 5-оп/2002 шодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсій і щомісячного довічного грошового утримання)

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з 14 липня 2017 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України , суд, -

постановив:

адміністративний позов ОСОБА_2 до Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити пенсію - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення (протокол) Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області № 2227 від 17.07.2017 р. щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 р.).

Зобов'язати Криворізьке південне об'єднане управління Пенсійного Фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років згідно ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 р.) з 14 липня 2017 р. виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, копія апеляційної скарги надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Суддя Д. М. Ніколенко