Справа № 817/307/17
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року 15 год. 10 хв. РівнеСправа № 817/307/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області (далі іменується - відповідач) про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення-рішення від 29.12.2016 № , яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 50486 грн. 71 коп.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2016 №Ф-41 по єдиному внеску у розмірі 18607 грн. 84 коп.; рішення № від 29.12.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 1894 грн. 41 коп.

Ухвалою судді Гломба Ю.О. від 27.02.2017 провадження в адміністративній справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді Недашківської К.М. від 22.05.2017 адміністративну справу прийнято до провадження.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувані рішення фіскального органу суперечать приписам частини 3 статті 2 КАС України, оскільки за відсутності визначених законом підстав покладають на платника податків додатковий обов'язок по сплаті грошового зобов'язання на користь Державного бюджету України. Так, позивач посилається на безпідставність висновків Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, викладених в акті перевірки, щодо неправомірного включення платником податків до валових витрат сум сплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою та витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів, добових та інших витрат водіїв, які були використані при наданні послуг міжнародного перевезення вантажів.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 27.07.2017, не прибув, проте подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

До суду прибув представник відповідача - Гоч Н.М.

Керуючись частиною 6 статті 128 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження, на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, зміст та обсяг яких достатній для вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог частини 6 статті 12 та статті 41 КАС України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В письмових запереченнях проти позову відповідач вказав, що оскаржувані рішення винесені контролюючим органом правомірно, а висновки акту перевірки відповідають у повній мірі встановленим під час проведення перевірки обставинам. Відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу про проведення перевірки від №353 від 07.10.2016, фахівцями Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області проведено перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, за результатами якої складно акт «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2015» від 07.11.2016 №143//17-16-13-03 (далі іменується - Акт перевірки) (а.с. 14).

На підставі Акта перевірки фіскальним органом прийняті: податкове повідомлення-рішення від 29.12.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15486 грн. 71 коп., в тому числі: за основним платежем - 12389 грн. 37 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 3097 грн. 34 коп. (а.с. 9); Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2016 №Ф-41, якою визначено суму боргу у розмірі - 18607 грн. 84 коп. (а.с. 11); та Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.12.2016 №, яким визначено суму штрафу у розмірі 1894 грн. 41 коп. (а.с. 12).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваних рішень, а також суджень, відображених контролюючим органом в Акті перевірки від 07.11.2016 №143//17-16-13-03, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.

Актом перевірки встановлено порушення позивачем пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України - відображення недостовірних даних в деклараціях, що призвело до оподатковуваного доходу за 2015 рік на суму у розмірі 79895 грн. 95 коп.; відповідно до пунктів 164.1, 164.3 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 ПК України донараховано податок на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 12389 грн. 37 коп. за 2015 рік.; пункту 2 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - донараховано єдиний внесок в сумі 18607 грн. 84 коп., в тому числі: за 2014 рік - 672 грн. 49 коп., за 2015 рік - 17935 грн. 35 коп.; статті 9, пункту 2 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - несвоєчасна сплата єдиного внеску в сумі 816 грн. 27 коп. по терміну сплати 10.02.2014; пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України, пунктів 1.1., 1.2. розділу I, розділу II, розділу III Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку №1020; пункту 6 статті 128 ГК України, пункту 177.10 статті 177 ПК України - неналежне ведення обліку доходів і витрат за період з 01.01.2013 по 31.12.2015.

Підставою для формування податкового повідомлення-рішення від 29.12.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15486 грн. 71 коп., в тому числі: за основним платежем - 12389 грн. 37 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 3097 грн. 34 коп., були висновки фіскального органу щодо:

1) неправомірного віднесення позивачем до складу витрат сум орендної плати за користування земельною ділянкою на підставі платіжних доручень від 18.09.2015 №101 на суму у розмірі 22000 грн. 00 коп., від 16.10.2015 №112 на суму у розмірі 23470 грн. 00 коп., від 16.10.2015 №9 на суму у розмірі 15000 грн. 00 коп.;

2) розбіжності у валових витратах за 2015 рік на суму 19425 грн. 95 коп., що виникли в результаті порушення статті 177 ПК України - згідно даних обліку встановлено, що до складу витрат неправомірно віднесено частину вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів, добових та інших витрат водіїв, які були використані при наданні (реалізації) послуг міжнародного перевезення вантажів у звітному періоді, але не оплачені замовниками таких послуг, тобто не відповідають фактичній сумі отриманого у 2015 році валового доходу та не приймали участь в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Стосовно віднесення до валових витрат сум орендної плати за користування земельною ділянкою, сплаченої позивачем на суму 60470 грн. 00 коп., суд зазначає, що останнім протиправно здійснено таке включення до складу витрат, з огляду на наступне.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України від 06 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (далі іменується - Закон України №161-XIV), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи, сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, у яких земельні ділянки перебувають у комунальній власності.

Також орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування (стаття 4 Закону України №161-XIV).

При цьому, орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 13 Закону України №161-XIV, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

При цьому орендна плата - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1. статті 14 ПК України).

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України). Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (пункт 288.2 статті 288 ПК України).

Судом встановлено, що між позивачем та Рівненською міською радою було укладено договір оренди від 08 грудня 2011 року (а.с. 46), предметом якого являлася передача позивачу у строкове платне користування земельної ділянки у м. Рівне, провулок Робітничий, 5.

Отже, позивачу передана у користування земельна ділянка комунальної власності.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначено статтею 177 ПК України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Починаючи з 01.01.2015 прив'язка до витрат операційної діяльності відповідно до розділу III Податкового кодексу зникла. Відтоді передбачено точний перелік витрат фізичної особи - підприємця, які він може включити до складу податкових, звісно ж, за умови їх документального підтвердження.

Згідно пункту 177.4 статті 177 ПК України, до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Отже, зазначений перелік витрат не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування).

Орендна плата за землю є обов'язковим платежем, який справляється у формі загальнодержавного податку та сплачується фізичною особою - підприємцем орендарем за користування земельною ділянкою державної і комунальної власності, відтак не є витратами на оренду майна у розумінні пункту 177.4 статті 177 ПК України.

Таким чином, суд дійшов наступного правового висновку: витрати фізичної особи - підприємця у вигляді сплати орендної плати за орендовану земельну ділянку комунальної або державної власності не можуть бути віднесені платником податків до валових витрат звітного періоду з метою визначення бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Стосовно епізоду про включення позивачем до витрат частини вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів, добових та інших витрат водіїв, суд зазначає наступне.

В Акті перевірки вказано, що розбіжність у валових витратах за 2015 рік на суму 19425 грн. 95 коп. за даними перевірки виникли в результаті порушення пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України, а саме: згідно даних обліку встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до складу витрат неправомірно віднесено частину вартості придбаних паливо-мастильних матеріалів, добових та інших витрат водіїв, які були використані при надані (реалізації) послуг міжнародного перевезення вантажів у звітному періоді, але не оплачені замовниками таких послуг, тобто не відповідають фактичній сумі отриманого в 2015 року валового доходу та не приймали участь в оподаткованих операціях звітною періоду.

Проте, дане твердження фіскального органу спростовується наданими до перевірки та описаними в Акті перевірки первинними документами, що підтверджують правомірність віднесення витрат до складу валових, зокрема: рахунок №122/12 від 07.12.2015, акт виконаних робіт від 07.12.2015, міжнародна товарно-транспортна накладна (СМК) №260760 від 02.12.2015, звіт про використання коштів, виданих на відряджений або під звіт №1/12 від 18.12.2015 та відомість на списання дизпалива, яке використане при виконанні вказаних послуг, рахунок №134/12 від 28.12.2015, акт виконаних робіт від 28.12.2015, міжнародна товарно-транспортна накладна (СМК) від 22.12.2015, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №2/12 від 31.12.2015, відомості на списання дизпалива, яке використане при виконанні вказаних послуг.

Згідно підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Стаття 177 ПК України визначає перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, зокрема: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), палива й енергії, запасних частин, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно пункту 44.2 статті 44 розділу II «Адміністрування податків, зборів, платежів» ПК України, для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що фізична особа - підприємець, що перебуває на загальній системі оподаткування, при формуванні валових витрат до витрат, що формують вартість реалізованих товарів, має право на віднесення витрат на придбання таких товарів, які призвели до зменшення економічних вигод платника у вигляді збільшення його зобов'язань, оскільки норми ПК України не містять вказівки на те, що до складу витрат фізичної особи - підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, вправі відносити до витрат звітного періоду виключно витрати, за яким відбулась оплата в цьому періоді (касовим методом), як і не містить таких обмежень формування витрат.

Суд зазначає, що до складу витрат належать лише витрати, які прямо передбачені ПК України, що використовувалися для забезпечення господарської діяльності підприємства, та не зазначені в переліку у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу, за умови дотримання правил формування витрат, з урахуванням зв'язку витрат платника податків на придбання товарів з його господарською діяльністю та належного документального підтвердження факту понесення платником таких витрат.

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999 (далі іменується - Положення №318), витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань.

Згідно з пунктом 6 Положення №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені (пункт 7 Положення №318).

Трактування фіскального органу положень ПК України щодо включення до складу витрат звітного періоду виключно витрат, за яким відбулась оплата в цьому звітному періоді є хибним, оскільки таким чином заперечується як право платника податків - фізичної особи - підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, на формування витрат у періоді, коли товар (послуги) був придбаний, так і на формування витрат у періоді, в якому придбаний товар (послуги) був оплачений, в зв'язку з чим, платник податку взагалі позбавляється права на віднесення до складу витрат вартості товару (послуг) у випадку, коли придбання і оплата здійснені у різних звітних періодах.

Таке трактування норм податкового законодавства порушує право платника щодо правомірного та обґрунтованого зменшення останнім об'єкту оподаткування в зв'язку із понесеними ним витратами для здійснення господарської діяльності.

Відтак, суд дійшов висновку про правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат частини вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів, добових та інших витрат водіїв.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 29.12.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15486 грн. 71 коп., в тому числі: за основним платежем - 12389 грн. 37 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 3097 грн. 34 коп., підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф4 до податкової декларації, за даними перевірки, встановлено розбіжність за 2015 рік на суму у розмірі 79895 грн. 95 коп., - неправомірно віднесено суму сплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 60470 грн. 00 коп.; собівартість наданих послуг в сумі 19425 грн. 95 коп. списані підприємцем непропорційно до суми отриманого доходу звітного періоду

Таким чином, відповідно до результатів перевірки, чистий дохід позивача за 2015 рік становить 154260 грн. 15 коп., що на 79895 грн. 95 коп. більше ніж задекларовано. Згідно поданих декларацій про отримані доходи підприємцем самостійно проведено перерахунок та визначено суму податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2015 рік у розмірі 11154 грн. 63 коп.

Кількість календарних місяців, протягом якого платником податку було одержано доходи за період діяльності 2015 року: 12 місяців; середньомісячний оподатковуваний дохід: 12855 грн. 01 коп. (154260,15 /12); сума середньомісячного доходу, що оподатковується за ставкою 15%: 12180 грн. 00 коп. (мін. зарплата на 01.01.2015* 10), сума ПДФО 1827 грн. 00 коп. (12180*15%); сума середньомісячного доходу, що оподатковується за ставкою 20%: 675 грн. 01 коп. (12855 грн. 01 коп. - 12180 грн. 00 коп.), сума ПДФО - 135 грн. 00 коп. (675 грн. 01 коп. *20%).

Разом сума ПДФО визначена із середньомісячного доходу 1962 грн. 00 коп. (1827 грн. 00 коп. + 135 грн. 00 коп.); сума ПДФО за 12 місяців 2015 року - 23544 грн. 00 коп. (1962 грн. 00 коп.*12); сума ПДФО за результатами перевірки 2015 року - 12389 грн. 37 коп. (23544 грн. 00 коп. - 11154 грн. 63 коп.).

Суд зазначає, що позивачем неправомірно віднесено суму сплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 60470 грн. 00 коп. до складу валових витрат.

Кількість календарних місяців, протягом якого платником податку було одержано доходи за період діяльності 2015 року: 12 місяців; середньомісячний оподатковуваний дохід: 11577 грн. 85 коп. (138934 грн. 20 коп./12), що не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року 12180 грн. 00 коп. (мін. зарплата на 01.01.2015*10).

Відтак, сума середньомісячного доходу оподатковується за ставкою 15%: 11577 грн. 85 коп. *15% = сума ПДФО 1736 грн. 68 коп.; сума ПДФО за 12 місяців 2015 року - 20840 грн. 16 коп. (1736 грн. 68 коп.*12); сума ПДФО за результатами перевірки 2015 року - 9685 грн. 53 коп. (20840 грн. 16 коп. - 11154 грн. 63 коп.).

Відтак, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням правомірно визначено суму грошових зобов'язань: основний платіж - 9685 грн. 53 коп., штрафна санкція 25% - 2421 грн. 38 коп. - разом 12106 грн. 91 коп.

Проте, податкове повідомлення-рішення слід скасувати в частині визначення грошового зобов'язання на суму 3379 грн. 80 коп.: основний платіж - 2703 грн. 84 коп., штрафна санкція 25% - 675 грн. 96 коп.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2016 №Ф-41, то суд зазначає, що таке рішення суб'єкта владних повноважень також підлягає частковому скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі іменується - Закон України №2464-VI), нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 10, 12, 13 та 14 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

В ході перевірки встановлено, що позивачем невірно визначено базу оподаткування із якої утримується єдиний внесок за 2013 рік, а саме: при заповненні Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску підприємцем самостійно визначено суму доходу за липень 2013 року, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 147 грн. 00 коп. (єдиного внеску - 51 грн. 01 коп.), та за грудень 2013 року у розмірі 280 грн. 00 коп. (єдиного внеску - 97 грн. 16 коп.), що є менше за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України №2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць (стаття 7 Закону України №2464-VI) та становила за період липень 2013 року в сумі 1147 грн. 00 коп., грудень 2013 року у розмірі 1218 грн. 00 коп.

Таким чином, донарахування фіскальним органом за результатами перевірки суми єдиного внеску у розмірі 672 грн. 49 коп. за 2013 рік є правомірним.

Стосовно епізоду по 2015 звітному році, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

За приписами пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України №2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (частина 4 статті 25 Закону України №2464-VI).

В результаті встановленого порушення пункту 177.2 статті 177 ПК України, в ході перевірки збільшено суму чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок у періодах: вересень 2015 року в сумі 22000 грн. 00 коп. (оренда землі), жовтень 2015 року в сумі 38470 грн. 00 коп. (оренда землі), грудень 2015 року в сумі 19425 грн. 95 коп. (непропорційні витрати).

Суми орендної плати за користування земельною ділянкою сплачені позивачем на підставі платіжних доручень від 18.09.2015 №101 на суму 22000 грн. 00 коп., від 16.10.2015 №112 на суму 23470 грн. 00 коп., від 16.10.2015 №9 на суму 15000 грн. 00 коп.

В грудні 2015 року собівартість наданих послуг в сумі 19425 грн. 95 коп. списані підприємцем непропорційно до суми отриманого доходу звітного періоду.

Відтак, Вимога № Ф-41 підлягає скасуванню в частині визначення суми штрафу у розмірі 5978 грн. 45 коп., натомість штраф у розмірі 12629 грн. 39 коп. (5978 грн. 45 коп.*2+672 грн. 49 коп.) застосовано контролюючим органом правомірно.

Позовна вимога про визнання протиправним та скасування Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.12.2016 №, яким визначено суму штрафу у розмірі 1894 грн. 41 коп., також підлягає частковому задоволенню, з огляду на часткове скасування вище наведених рішень.

За період 2013 року: кількість періодів 3 - штраф 5 % = 672 грн. 49 коп.*5% = 100 грн. 87 коп.

За період 2015 року: період 1 штраф 10% = 17935 грн. 35 коп.*10% = 1793 грн. 54 коп. Разом сума штрафу становить 1894 грн. 41 коп.

За 2015 рік нараховане ЄСВ після часткового скасування по вимозі Ф-41 - 11596 грн. 90 коп. По 2015 році: період 1 штраф 10% = 11596 грн. 90 коп. *10% = 1159 грн. 69 коп.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині визначення суми штрафу у розмірі: 1793 грн. 54 коп. - 1159 грн. 69 коп. = 633 грн. 85 коп.

Дослідивши наявні у матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

За правилами частини 3 статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 177 грн. 66 коп. відповідно до платіжного доручення від 21.02.2017 №59, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області.

Керуючись статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 29 грудня 2016 року №, в частині визначення грошового зобов'язання на суму у розмірі 3379 грн. 80 коп. (в тому числі: за основним платежем - 2703 грн. 84 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 675 грн. 96 коп.).

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 29 грудня 2016 року № Ф-41, в частині визначення суми недоїмки у розмірі 5978 грн. 45 коп.

Визнати протиправним та скасувати Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 29 грудня 2016 року №, в частині визначення суми штрафу у розмірі 633 грн. 85 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) суму судового збору у розмірі 177 (сто сімдесят сім) грн. 66 (шістдесят шість) коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська