Справа № 826/14182/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

02 серпня 2017 року № 826/14182/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомповного товариства «Ломбард «Розман і компанії»
додержавної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.07.2015 № та №,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Повне товариство «Ломбард «Розман і компанії» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.07.2015 № та №, прийняті державною податковою інспекцією у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві відносно повного товариства «Ломбард «Розман і компанії»;

- визнати протиправними дії державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо формування в акті від 18.06.2015 №264/26-57-22-02-10/35289903 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПТ «Ломбард «Розман і компанії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014» висновків про заниження податку на додану вартість та податку на прибуток за період з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки та на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи. Так, позивачем наголошено, що у силу підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, товариство зобов'язано було включити до складу витрат за відповідний звітний (податковий) період страхові платежі на заставне майно. Також, за твердженнями позивача, зазначена в акті перевірки сума витрат за результатами фінансово-господарських операцій позивача з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, фактично позивачем не була включена до суми витрат.

При цьому, у позовній заяві зазначено, що зобов'язання зі сплати податку на додану вартість за 2014 рік позивачем також здійснено за результатами операцій з реалізації не викуплених предметів застави через ломбардні відділення, оскільки виникненням податкових зобов'язань з податку на додану вартість є дата безпосередньої реалізації заставного майна.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, заперечень проти позову не надав, з огляду на що розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено планову документальну виїзну перевірку повного товариства «Ломбард «Розман і компанії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014.

За результатами вказаної перевірки контролюючим органом встановлено, зокрема, такі порушення повним товариством «Ломбард «Розман і компанії» вимог податкового законодавства:

- підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 3 021 698,00 грн., у тому числі за 2014 рік на суму 3 021 698,00 грн.;

- пункту 153.6 статті 153, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 189.4 статті 189 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), чим занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 123 738,00 грн., у тому числі за грудень 2014 року на суму 123 738,00 грн.

На підставі вказаного державною податковою інспекцією у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складно акт від 18.06.2015 №264/26-57-22-02-10/35289903 та прийнято такі податкові повідомлення-рішення від 06.07.2015:

№, яким повному товариству «Ломбард «Розман і компанії» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 3 777 122,50 грн., з яких за основним платежем нараховано 3 021 698,00 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 755 424,50 грн.;

№, яким повному товариству «Ломбард «Розман і компанії» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 185 607,00 грн., з яких за основним платежем нараховано 123 738,00 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 61 869,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими. Що підлягають скасуванню, а висновки акту перевірки необґрунтованими, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані позивачем докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 06.07.2015 № слугували висновки контролюючого органу про те, що, по-перше, повне товариство «Ломбард «Розман і компанії» віднесло витрати за договором добровільного страхування майна від 16.06.2014 №52/01-06/14 у розмірі 16 143 200,00 грн. у рядок 06.2 «Витрати на збут» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік, які у сили положень статті 139 Податкового кодексу України не відносяться до витрат позивача; а, по-друге, віднесення до валових витрат витрати у розмірі 644 012,00 грн., понесені внаслідок виконання зобов'язань за договором від 25.07.2013 №20130725-1, укладеним з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, щодо якого контролюючий орган вказав про не підтвердження фінансово-господарської операції відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Так, згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Приписи статті 138 Податкового кодексу України визначають склад витрат та порядок їх визнання.

У силу пункту «д» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

При визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, то застраховані збитки, яких зазнав такий платник податку у зв'язку з веденням господарської діяльності, включаються до його витрат за податковий період, в якому він зазнав збитків, а будь-які суми страхового відшкодування зазначених збитків включаються до доходів такого платника податку за податковий період їх отримання (підпункт 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що включення до складу витрат страхованих витрат можливе у разі страхування платником податків власних ризиків, у разі настання яких відбувається страхове відшкодування саме на рахунок такого платника, а не на користь третіх осіб.

Як було зазначено вище, підставою для нарахування позивачу зобов'язань з податку на прибуток слугували висновки контролюючого органу, зокрема, про безпідставне внесення позивачем до рядку 06.2 «Витрати на збут» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік витрат за договором добровільного страхування майна від 16.06.2014 №52/01-06/14 у розмірі 16 143 200,00 грн.

У відповідності до частини третьої статті 967 Цивільного кодексу України, ломбард зобов'язаний страхувати на користь поклажодавця за свій рахунок речі, прийняті на зберігання, виходячи з повної суми їх оцінки.

При цьому, нормативно-правовим актом, який визначає перелік видів діяльності ломбарду, вимоги до ломбарду для надання фінансових послуг, вимоги до облікової та реєструючої системи ломбарду, є Положення про порядок надання фінансових послуг ломбардами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 26.04.2005 №3981 (тут і надалі - Положення №3981 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У розумінні пункту 1.2 Положення №3981, ломбард - фінансова установа, виключним видом діяльності якої є надання на власний ризик фінансових кредитів фізичним особам за рахунок власних або залучених коштів, під заставу майна на визначений строк і під процент та надання супутніх послуг ломбарду; супутні послуги ломбарду - послуги, які є передумовою надання фінансового кредиту або випливають з його надання; страхування предмета застави - укладення договору між ломбардом та страховою компанією або між позичальником та страховою компанією про страхування предмета застави, наданого як забезпечення фінансового кредиту ломбарду, за рахунок та в інтересах власника предмета застави на строк дії договору фінансового кредиту.

До супутніх послуг ломбарду, якщо інше не встановлено законом, належать: оцінка заставленого майна відповідно до чинного законодавства та/або умов договору; надання посередницьких послуг зі страхування предмета застави на підставі агентського договору зі страховою компанією; реалізація заставленого майна відповідно до чинного законодавства та/або умов договору (пункт 3.2 Положення №3981).

Зі змісту наведених положень Цивільного кодексу України та Положення №3981 вбачається різне визначення порядку оплати послуг зі страхування заставного майна, оскільки Цивільний кодекс України передбачає їх оплати за рахунок ломбарду, коли приписи Положення №3981 вказують на оплату останніх за рахунок власника предмету застави.

Використовуючи темпоральний (часовий) та змістовний (використання спеціальної норми права) способи вирішення даної колізії, суд виходить з такого, що у межах спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Положення №3981.

Таким чином, виходячи з того, що приписами Положення №3981 страхування предмету застави відноситься до супутніх послуг ломбарду, які надаються за рахунок та в інтересах власника, у межах яких ломбард витупає в якості агента страховика, тобто останній не повинен нести витрат під час здійснення такого страхування, суд вказує, що страхування предмету застави за загальним правилом не може створювати у ломбарду витрат у межах господарської діяльності останнього.

При цьому, слід зазначити, що позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду копії договору добровільного страхування майна від 16.06.2014 №52/01-06/14, а також копій договорів, на підставі яких власникам майна надавались супутні послуги зі страхування предметів застави.

Згідно з підпунктом 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача підстав для включення у рядок 06.2 «Витрати на збут» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік витрат за договором добровільного страхування майна від 16.06.2014 №52/01-06/14 у розмірі 16 143 200,00 грн., оскільки наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено наявність таких витрат у межах господарської діяльності позивача, як наслідок, в цій частині податкове повідомлення-рішення від 06.07.2015 № є правомірним та скасуванню не підлягає.

Щодо решти витрат, з огляду на які контролюючим органом прийнято вказане податкове повідомлення-рішення, вбачається, що відповідач пов'язує безпідставність включення таких витрат, з огляду на не підтвердження останніх відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Так, зі змісту акту перевірки вбачається, що позивачем укладено з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір від 25.07.2013 №20130725-1, проте, контролюючим органом наголошено, що складені за його результатами акти здачі-приймання (послуг) «згідно договору про надання послуг у сфері консультування з питань безпеки та інших технічних питань» не відповідають призначенню договору «про надання послуг у сфері вивчення суспільної думки та фінансового планування», у зв'язку з чим вказано про відсутність можливості підтвердити, що надані акти не є первинними документами, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, на спростування викладеного позивачем під час судового розгляду справи не надано суду, а також не зазначено причини неможливості подання до суду, копії вказаного договору, а також первинної документації, складеної на його виконання.

Разом з тим, останнім у позовній заяві зазначено, що витрати за результатами вказаної фінансово-господарської операції не були включені до складу витрат, що також не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, копією податкової декларації з податку на прибуток за перевіряємий період з додатками, що виключає можливість встановити дійсне коло контрагентів позивача у даний період.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 06.07.2015 № і в цій частині нарахування позивачу зобов'язання з податку на прибуток є правомірним та скасуванню не підлягає.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставами для висновків про заниження позивачем зобов'язання з податку на додану вартість, внаслідок чого прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.07.2015 №, слугували твердження контролюючого органу про те, що у разі передачі ломбардом у свою торгівельну мережу заставного майна, то датою збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість буде дата отримання коштів від торговельної точки.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

При цьому, відчуження об'єкта застави для заставодавця прирівнюється до продажу такого об'єкта у податковий період такого відчуження (пункт 153.6 статті 153 Податкового кодексу України).

Аналіз приписів Податкового кодексу України дає підстави дійти висновку, що якщо ломбард передає заставлене майно у торгівельну мережу, то датою збільшення податкового зобов'язання ломбарду буде дата отримання коштів від торгівельного підприємства, що позивачем не було зроблено, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 06.07.2015 №000242220 є правомірним, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо формування в акті від 18.06.2015 №264/26-57-22-02-10/35289903 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПТ «Ломбард «Розман і компанії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014» висновків про заниження податку на додану вартість та податку на прибуток за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду

Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а, отже, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, та підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 №984 (чинного станом на момент проведення перевірки позивача), акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Отже, акт перевірки є носієм доказової інформації, яка в подальшому має використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення платникові грошових зобов'язань, а висновки посадових осіб контролюючого органу, викладені в акті перевірки, є позицією цих осіб щодо кваліфікації дій платника податків, однак самі по собі не впливають на стан суб'єктивних прав платника та не створюють для нього будь-яких додаткових обов'язків.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду Украйни від 10.10.2012 у справі № К/9991/30241/12.

З огляду на зазначене, контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб'єктивні висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень про визначення грошових зобов'язань, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень, а оцінка акту перевірки, в тому числі і оцінка дій посадових осіб податкового органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, а також щодо самих висновків перевірки, надається при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.06.2012 у справі № К/9991/16720/12.

З огляду на викладене, враховуючи те, що акт перевірки та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб'єкта владних повноважень, що породжує для платника податків певні правові наслідки, оскільки він є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку позовні вимоги про визнання протиправними дій державної податкової інспекції у Святошинському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо формування в акті від 18.06.2015 №264/26-57-22-02-10/35289903 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПТ «Ломбард «Розман і компанії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014» висновків про заниження податку на додану вартість та податку на прибуток за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 не спрямовані на захист та відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі №21-237а13.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.