Справа № 263/7010/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Хараджа Н.В.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року справа №263/7010/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 липня 2017 року у справі № 263/7010/17 за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя Донецької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2017 року, ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя Донецької області про:

- визнання протиправним рішення управління № 2 від 05 січня 2017 року про відмову у призначенні пенсії позивачу за вислугу років;

- зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (зі змінами та доповненнями) (а.с. 2-11).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 липня 2017 року у справі № 263/7010/17 відмовлено у задоволені позову у повному обсязі (а.с. 32-33).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначено, що Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII значно звузив обсяг наявного права працівників органів прокуратури на отримання пенсії за вислугою років, чим звузив досягнутий рівень гарантій соціальної захищеності працівників прокуратури.

Крім того, апелянтом зазначено, що норми Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року щодо умов та гарантій пенсійного забезпечення, які діяли станом на 08 липня 1998 року були фактично умовами трудового договору, укладеного з нею шляхом видачі наказу про прийняття на роботу в органи прокуратури України.

Відтак, норми Закону, що прийняті після фактичного укладання позивачем трудового договору, однією з умов якого були, передбачені Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року умови пенсійного забезпечення, суттєво обмежили соціальні права та гарантії та не можуть бути застосовані до позивача, оскільки не мають зворотної сили.

Відповідно до п. 19 Постанови № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року Пленуму Верховного суду України дав судам роз'яснення, що відповідно до ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Апелянт наголосила, що нормами, які визначають механізм нарахування та виплати пенсії за вислугу років прокурорам, є положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року у редакції, яка діяла на час фактичного укладання трудового договору (з урахуванням змін,які покращили умови пенсійного забезпечення) (а.с. 36-43).

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

01 серпня 2017 року до канцелярії суду першої інстанції від позивача/апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

02 серпня 2017 року від представника Управління до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставину справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з липня 1998 року працює в органах прокуратури Донецької області, з 05 серпня 2015 року займає посаду прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури області (а.с. 17).

25 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років (а.с. 18).

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя № 2 від 05 січня 2017 року відмовлено в призначенні пенсії позивачу у зв'язку із втратою чинності положень Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII (а.с. 23).

Не погодившись з відмовою управління у призначення пенсії за вислугою років позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з втратою ним чинності.

Спірним питанням у справі, є правомірність прийняття пенсійним органом рішення щодо відмови у призначенні пенсії.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 серпня 2016 року позивач звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за вислугу років працівнику прокуратури, зазначаючи в позові та апеляційній скарзі, що звернення було написано на підставі положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII. З тексту заяви не вбачається її звернення на підставі положень Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII.

Згідно п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (набрав чинності з 15 липня 2015 року), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, які не регулюють спірні питання.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача до управління із заявою про призначення пенсії (серпень 2016 року) на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, зазначена норма втратила чинність, оскільки діяли нові норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури визначені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, яка є чинною на час звернення позивача до пенсійного органу, та яка не визначалась не конституційною, умови призначення якої відрізнялись від умов визначених Законом України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає правомірною відмову ОСОБА_4 у призначенні пенсії за вислугою років саме на підставі не діючої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як вбачається з спірного рішення управління, станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії, загальний страховий стаж роботи позивача складає 33 роки 09 місяців 07 днів, загальний стаж за вислугу років - 18 років 1 місяць 28 днів, з них на прокурорській посаді - 18 років 1 місяць 28 днів (а.с. 23).

Відтак, на момент звернення ОСОБА_4 до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії у неї була відсутня визначена ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII вислуга років.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, вважає, що управління правомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років, відтак рішенням № 2 від 05 січня 2017 року є правомірно, оскільки відповідач діяв в межах правового поля національного законодавства та в межах наданих йому повноважень.

Відповідно до п. 19 Постанови № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року Пленуму Верховного суду України дав судам роз'яснення, що відповідно до ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Відмова відповідача у призначенні пенсії позивача не призвела до зменшення обсягу її прав на отримання пенсії за вислугою років, оскільки вона ще не набула цього права за нормами діючого законодавства.

При цьому суд зазначає, що Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII є діючим, його положення не визнавались неконституційними.

При цьому твердження апелянта, що нормами, які визначають механізм нарахування та виплати пенсії за вислугу років прокурорам, є положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року у редакції, яка діяла на час фактичного укладання трудового договору є необґрунтованими, з огляду на наступне.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року не може застосовуватись до спірних правовідносин на час їх виникнення (серпень 2016 року), у зв'язку з втратою ними чинності у 2015 році, при цьому прийняття на роботу в органи прокурату на підставі положень цього закону також не може бути підставою для його застосуванню.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення про відмову в призначенні пенсії.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 липня 2017 року у справі № 263/7010/17 за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя Донецької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова