Справа № 825/1312/16
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1312/16 Головуючий у 1-й інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

31 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Таджикистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 284-16 від 30 травня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, мусульманин за віросповіданням (суніт). Місце народження - Республіка Таджикистан, місто Худжанд, є громадянином Таджикистану, за національністю - таджик, освіта професійно-технічна (водій, автослюсар), за сімейним станом - одружений, має дітей. Володіє таджицькою та російською мовами. В Російській Федерації позивач перебував з 2005 по 2015 рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є членом організації ХТІ з 2000 року. Позивач зазначає, що співробітники правоохоронних органів/спецслужб Російської Федерації намагались його заарештувати по підозрі у членстві політичної партії ХТІ, оскільки згідно рішення Верховного суду Російської Федерації від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116, "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі") визнана терористичною, а її діяльність заборонена на території Російської Федерації.

Також, діяльність ХТІ заборонена в Республіці Таджикистан рішенням Верховного суду в 2001 році.

Позивач зазначає, що відвідував мирні релігійні зібрання та сповідував мусульманську релігію, але за користування фундаментальним правом - свобода віросповідання - гарантованим йому як національним законодавством Таджикистану та Росії, так і низкою міжнародних конвенцій, позивача на Батьківщині та в країні постійного проживання чекають ув'язнення, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження, покарання чи навіть тортури.

Позивач є віруючим мусульманином, а тому, перебуваючи у Таджикистані та Росії постійно наражається на небезпеку з боку урядів цих країн, які вважають прояв релігійних переконань позивача екстремістськими діями.

З таких підстав, позивач нелегально прибув до України 09.11.2015.

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 13.11.2015 у справі № 587/2768/15-а стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України, після чого останній був поміщений у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Чернігівський ПТПІ), як громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 78).

19.11.2015 позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України в Чернігівській області (а.с. 85-89).

23.11.2015 УДМС України в Чернігівській області на підставі частини 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) відносно позивача прийнято рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заявник видає себе за іншу особу (а.с. 90).

26.11.2015 позивач вдруге звернувся за захистом в Україні до УДМС України в Чернігівській області (а.с. 72-77).

16.12.2015 УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення № 166 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 11).

30.05.2016 відповідачем було прийняте рішення № 284-16 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 182).

02.07.2016 позивач отримав повідомлення від 24.06.2016 № 107 про те, що стосовно нього прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та у якому надано роз'яснення про порядок оскарження вказаного рішення (а.с. 180).

Не погодившись із рішенням органу міграційної служби ОСОБА_3 звернувся із позовною заявою до Чернігівського окружного адміністративного суду про скасування вказаного рішення ДМС України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача та його представника, судом першої інстацнії було допитано в якості свідків ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6.), який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні та ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7.) молодшого наукового співробітника Інституту Сходознавства НАН України, який є виконавчим директором Центру Близькосхідних Досліджень.

Свідками було зазначено, що ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та методи партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє лише як релігійна організація вже на протязі 20 років, а не як політична партія.

З наданих в судовому засіданні показів свідка ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8.), який очолює громадську організацію "Правозахисний рух Криму" судом встановлено, що у зв'язку з анексією Російською Федерацією АР Крим, діяльність ХТІ стала переслідуватись спецслужбами Росії, не зважаючи на те, що ХТІ не є екстремістською організацією та не належить до терористичних організацій. Про взаємозв'язки ХТІ та Ісламської держави йому не відомо, оскільки між зазначеними організаціями є ідеологічні розбіжності. Наголосив, що діяльність ХТІ на території Криму до його анексії Російською Федерацією була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, проведені організацією. Члени організації здійснювали публічну діяльність. Додатково зазначив, що член ХТІ ОСОБА_3 не є екстремістом та надав йому позитивну характеристику.

Судом допитано у якості свідка, ОСОБА_9 (далі - ОСОБА_9.), члена ХТІ, який відбув кримінальне покарання за членство в зазначеній організації у Російській Федерації. ОСОБА_9 повідомив суду, що в 2004 році судом Російської Федерації був засуджений на 8 років за членство в організації ХТІ. В ході слідства зазнавав катування, погроз. Після відбування покарання, у зв'язку з сповідуванням ісламу та побоюванням за власне життя був вимушений виїхати з території Російської Федерації в Україну до АРК Крим. Після анексії АРК Крим Росією виїхав до м. Львів, де на даний час очікує документів, що підтверджують його статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наголосив, що ХТІ заперечує будь-яке застосування силових методів для досягнення своїх політичних цілей, а тому не є терористичною та не загрожує територіальній цілісності України.

Згідно з показами всіх свідків, ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною де ХТІ заборонена як "терористична організація" є Росія.

ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Представником позивача також долучено письмові пояснення ОСОБА_12 (далі - ОСОБА_12.), який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр "Меморіал" (далі - ПЦ "Меморіал") та керівником створеної в рамках цієї організації програми "Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії". З вказаних пояснень судом встановлено, що в Російській Федерації існує ряд проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям "боротьби з тероризмом" та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді "Росія: спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір" (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html).

Рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.03р. щодо заборони діяльності ХТІ на території РФ, за твердженнями ОСОБА_12, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документу видно, що визнання ХТІ "терористичною організацією" ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як "терористичної". Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності можливості подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті.

Водночас, ХТІ та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999) та № 1989 (2011), серед організацій, пов'язаних з "Аль-Каідою" (http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml).

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США (http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm).

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що діяльність ХТІ заборонена в Таджикистані внаслідок прийняття Верховним судом відповідного рішення в 2001 році, а в Російській Федерації організацію ХТІ визнано терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Водночас, суд звертає увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які відповідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України, а тому посилання відповідача на лист Департаменту захисту національної безпеки СБУ України від 02.12.2015 № 5/2/1-39576, суд визнає безпідставним.

Встановлені обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо фактів кримінального переслідування ОСОБА_3 та членів партії ХТІ в Російській Федерації, суд зазначає, що з наявних у справі письмових пояснень ОСОБА_12 судом встановлено, що ОСОБА_3 покинув Російську Федерацію через загрозу арешту у зв'язку з порушенням 12.10.2015 Управлінням ФСБ Москви і Московської області кримінальної справи № 221442, пов'язаної з діяльністю забороненої в Росії організації ХТІ.

За повідомленнями офіційних осіб та родичів затриманих, звернувшихся в ПЦ "Меморіал", 19.10.2015 в рамках даної справи в ході спільної операції МВС та Управління ФСБ Москви і Московської області були затримані та взяті під варту 22 людини, що підозрюються у членстві ХТІ. Фактично всі вони уродженці Таджикістану та є громадянами Таджикістану. Всім підозрюваним було пред'явлено обвинувачення за ст.ст. 205.5 ч. 1 або 205.5 ч. 2 КК РФ.

В той же день в ході перевірок за різними адресами в Москві та Московській області були затримані більше ніж 70 уродженців Таджикистану, багато з яких були видворені на Батьківщину.

Всім підозрюваним були пред'явлені обвинувачення за ст. 205.5 ч. 1 або ст. 205.5 ч. 2 КК РФ (організація діяльності організації, що визнана терористичною або участь в діяльності такої організації). Дана стаття була внесена до КК РФ в листопаді 2013 року. По частині 1 даної статті передбачено покарання від 15 до 20 років позбавлення волі або по життєве ув'язнення, по частині 2 даної статті передбачено покарання від 5 до 10 років позбавлення волі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно пояснень ОСОБА_12, станом на червень 2012 року в Таджикистані були засуджені 400 членів ХТІ, біля 300 з яких залишались в пенітенціарних закладах. За останні роки вироки стали більш суворими і є випадки коли засуджених по справам ХТІ засуджують за тими самими обвинуваченнями другий та третій рази.

За участь в ХТІ суди у більшості випадків встановлюють покарання від 8 до 22 років позбавлення волі. Багато процесів над членами ХТІ проходять в секретній обстановці, суди не являються незалежними та має місце велика кількість скарг на застосування тортур в ході слідства. Тортури продовжуються і в місцях позбавлення волі. В травні 2012 року родичі більш ніж 50 засуджених по справам ХТІ звернулись до президента ОСОБА_20 з листом про застосування амністії та припинення тортур (http:ІНФОРМАЦІЯ_2), але лист залишився без відповіді.

Слід наголосити на випадках, коли громадяни Таджикистану, що приймали участь у ХТІ на території Росії, після повернення у Таджикистан були засуджені на Батьківщині за цю діяльність.

ОСОБА_12 стверджує, що згідно джерел в російській мусульманській середі, ОСОБА_3 є членом ХТІ. При цьому, зазначає, що на території Таджикістану, з 2003 року ОСОБА_3 знаходиться на обліку спецслужб, в 2005 році у відношенні нього була відкрита кримінальна справа, пов'язана з його приналежністю до ХТІ, у зв'язку з чим, у листопаді 2005 року його сім'я виїхала в Росію. Через наявність розшуку перетнув нелегально кордон, у міграційних органах Російської Федерації за своїм паспортом не реєструвався. В травні 2006 року по відношенню його дружини Усмонової Гавхар Абдумітовни була порушена кримінальна справа по ст. 307.3 ч. 2 УК Таджикистана (участь у діяльності екстремістської організації, забороненої судом), їй інкримінували участь у ХТІ, однак у відповідності до Закону Таджикістану "Про амністію" від 20.06.2007 кримінальна справа по відношенню неї була припинена. Справа ОСОБА_3 під дію цього Закону не підпала. В Росії ОСОБА_3 продовжив участь в діяльності ХТІ. Вранці 19.10.2015 коли він знаходився у орендованому житловому приміщенні в м. Красногорськ Московської області, там був здійснений обшук. Співробітники спецслужб, що здійснювали обшук, вимагали, щоб ОСОБА_3 нікуди не виїжджав.

Вважає, що у зв'язку з приналежністю ОСОБА_3 до забороненої у Російській Федерації та Таджикистані організації, ОСОБА_3 обґрунтовано боявся, що його приналежність до ХТІ може бути встановлена в ході кримінального слідства, внаслідок чого він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності у Росії та Таджикистані, у зв'язку з чин він прийняв рішення виїхати з Російської Федерації.

Також, судом використана інформація з відкритих джерел Інтернет ресурсів, а саме: Форум 18, Таджикистан: "Тотальний контроль" ісламу з боку уряду, 06 травня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.refworld.org/docid/5732e0f54.html: "Як зазначає Форум 18, влада Таджикистану посилює жорсткий контроль віруючих мусульман, які користуються своїм правом на свободу віросповідання та релігії. Уряд встановив відеоспостереження в мечетях та продовжує встановлювати металошукачі. Останні дії держави направлені на "встановлення тотального контролю ісламських дій" в країні.

ОСОБА_13 з незалежного Східного центру релігійних вчень в Душанбе розповіла Форуму 18, що заборона офіційним представникам держави відвідувати п'ятничні молитви виникла "через бажання влади ліквідувати всі видимі прояви релігії в країні".

Міністерство внутрішніх справ визначило наступні рухи та організації екстремістськими: Мусульманський рух Салафі, Табліг Джамаат, Ансоруллох, Ісламський рух Узбекистану, Хізб ут-Тахрір та інші. Діяльність зазначених організацій була заборонена, не дивлячись на відсутність з ними будь-яких злочинів".

Комісія США з питань релігійної свободи, Щорічна доповідь 2016 - Таджикистан, 02 травня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи)http://www.refworld.org/docid/57307ceb11.html: "Положення закону Таджикистану про екстремізм карають екстремістські, терористичні або революційні дії навіть у випадках, які не включають жодного прояву насильства чи наміру здійснити таке насильство. Судовий розгляд справ за такими звинуваченнями є непрозорим, а обвинувачуваним не надаються законні можливості процесуального захисту. Таджицький уряд використовує звинувачення в проявах ісламістського екстремізму з метою виправдання обвинувачень проти конкретних осіб, що задіяні в певних релігійних організаціях. Так, уряд Таджикистану заборонив наступні ненасильницькі та релігійно-спрямовані організації, вважаючи їх екстремістськими: Хізб ут-Тахрір, Джамаат Табліг, Мусульманське Братерство та Групу 24".

Фундація Джеймстаун, Російські ЗМІ грубо перебільшують рівень підтримки Ісламської держави чеченською діаспорою в Європі, 06 травня 2016 року, Євразія Дейлі Монітор, Том 13, Випуск 89, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.iamestown.org/single/?tx_ttnews%5Bpointer%5D=1&tx_ttnews%5Btt_news%5D=45408&tx_ttnews%5BbackPid%5D=228&cHash=0468dc58e939a3de33a53deb0636b5ad#.V30zevmLTct: "Рівень висвітлення в російських ЗМІ теми Ісламської Держави (ІД) продовжує збільшуватися. Раніше, російська преса затаврувала Кавказький емірат, Хізб ут-Тахрір та інші ісламські рухи. Наразі, всі теми, що мають хоч якесь відношення до ісламу позначаються тавром "Ісламська держава".

Систематичне порушення прав людини в Росії та Таджикистані підтверджується Звітом Amnesty International 2015/16: Права людини в сучасному світі, 01.02.2016. Звіт доступний російською мовою за наступною адресою http://www.refworld.org.ru/docid/56cdbe674.html та Звітом Amnesty International 2014/15: Права людини в сучасному світі, 24.02.2015. Звіт доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/54f45da84.html.

Отже, оцінюючи зібрані докази в сукупності, які не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд вважає доводи ОСОБА_3 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Таджикістані та Російській Федерації є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі безпідставних звинувачень та застосуванням тортур - переконливими, мотивованими, підтвердженими та бере їх до уваги.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності та у країні постійного проживання, на території якої останній перебував легально, він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Таджикістані та Російській Федерації після залишення їх позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за членство у ХТІ посилилась, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії та Таджикістану.

Внаслідок означеного, позов слід задовольнити, зобов'язавши відповідача прийняти рішення про визнання громадянина ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Подібний спосіб захисту порушеного права позивача передбачений також і абзацом 2 пункту 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.09.06 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Решта посилань та тверджень сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається через невідповідність зазначених заперечень та обґрунтувань до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Чаку Є.В.