Справа № 494/891/13-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" липня 2017 р. м. Київ К/800/3739/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

суддів: Гончар Л.Я.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за

касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року

у справі № 494/891/13-а

за позовом ОСОБА_3

до Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_2

про визнання недійсними рішення та Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області (далі - Рада), ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним рішення Ради № 58 від 19 листопада 1993 року в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1; визнати недійсними Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, серії НОМЕР_1 і серії НОМЕР_2, видані 04 березня 2009 року.

Постановою Березівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове - про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій зазначає про порушення судом норм матеріального та процесуального права і просить рішення цього суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що згідно з договором дарування від 29 квітня 1993 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим Червоноармійською сільською радою Березівського району Одеської області за реєстром №8, позивач набула право власності на будинок в АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з рішення сесії Ради № 58 від 19 листопада 1993 року позивачу передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка, площею 0,23 га для обслуговування жилого будинку, що розташована в АДРЕСА_1.

Згідно з випискою з того ж рішення № 58 Ради від 19 листопада 1993 року ОСОБА_2 була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка, що раніше знаходилася в його користуванні, загальною площею 0,320 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,250 га; для ведення особистого підсобного господарства 0,070 га, що розташована в АДРЕСА_1.

У подальшому, 04 березня 2009 року ОСОБА_2 видані Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, серії НОМЕР_1 і серії НОМЕР_2.

Вважаючи вказане рішення Ради № 58 Ради від 19 листопада 1993 року в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в АДРЕСА_1 та Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки протиправними, ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності порушення прав позивача оспорюваним рішенням Ради.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Рада прийняла оспорюване рішення всупереч вимог чинного на той час земельного законодавства.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Водночас, у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності рішення Ради в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельних ділянок, законності Державних актів про право приватної власності на ці земельні ділянки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 21-1204а16, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, відповідно до ст. 2442 КАС України.

Крім того, у постанові від 16 грудня 2016 року № 6-2510ц15 Судові палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України зробили правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та повинна пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково розглянуто цей спір за правилами адміністративного судочинства, оскільки такий спір, враховуючи суть спірних правовідносин, їх суб'єктний склад, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 221, 222, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Березівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року скасувати.

Провадження у справі № 494/891/13-а за позовом ОСОБА_3 до Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення та Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: