Справа № 417/4167/17
Суддя: Шкиря В. М.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 417/4167/17
Провадження № 2-а/417/18/17
ПОСТАНОВА
Іменем україни
"31" липня 2017 р. с.Марківка Луганської області
Марківський районний суд Луганської області в складі:головуючого судді Шкирі В. М., за участі секретаря Грибєнік О. В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання незаконними дії та рішення суб`єкта владних повноважень і зобов`язання вчинити певні дії та прийняти відповідні рішення,-
в с т а н о в и в:
26.05.2017 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі відповідач ), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень - Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про відмову йому у призначенні пенсії за вислугу років;
- зарахувати до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», тобто як спеціальний стаж, увесь період навчання в якості курсанта Луганського інституту внутрішніх справ МВС України та одночасне перебування на службі в органах внутрішніх справ в УМВС України в Луганській області та служби в органах внутрішніх справ в УМВС України в Луганській області в період часу з 28.08.1996 року - до 25.12.2002, безперервно - 6 років 3 місяці 29 днів (наказ ректора ЛІВО № 37 від 17.08.1996 року - з 28.08.1996 року);(наказ УМВС № 298 від 25.12.2002 року - до 25.12.2002) відповідно до запису в трудовій книжці;
- зарахувати до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», тобто як спеціальний стаж, у трикратному розмірі час проходження, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період з 01.01.2015 по 01.09.2015 - 2 роки;
- зобов`язати Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України здійснити призначення та виплачувати пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час виникнення права на пенсію) з дня звернення, тобто з 03.11.2016, виходячи із розрахунку 86 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», тобто як спеціальний стаж, увесь період навчання в якості курсанта Луганського інституту внутрішніх справ МВС України та одночасне перебування на службі в органах внутрішніх справ в УМВС України в Луганській області в період з 28.08.1996 до 25.12.2002, безперервно 6 років 3 місяці 29 днів; службу в органах прокуратури Луганської області в період часу з 30.01.2003 по 31.12.2003 11 місяців 2 дні; службу в органах прокуратури Луганської області в період часу з 01.01.2004 по 31.12.2014 11 років; службу в органах прокуратури Луганської області в період часу з 01.09.2015 по 30.09.2016 рік 1 місяць та зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з зазначеною статтею, у трикратному розмірі час проходження, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період з 01.10.2014 по 01.09.2015 2 роки, а загалом визначити вислугу років, що дає право на пенсію згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру" на день звернення за призначенням пенсії, тобто на 03.11.2016, в розмірі 21 рік 5 місяців 28 днів, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів- 13 років 1 місяць 5 днів.
В обгрунтування своїх вимог зазначив, що Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі № №417/3467/16-а частково задоволено апеляційну скаргу УПФУ в Марківському районі Луганської області (далі управління) на постанову Марківського районного суду Луганської області від 20.12.2016 у справі № 417/3467/16-а, якою задоволено його позов до управління, визнано протиправним та скасовано рішення управління № 229 від 11.11.2016 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, зобов`язано управління здійснити призначення та виплачувати йому пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час виникнення права на пенсію) з дня звернення, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, без обмеження граничного розміру пенсії, зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону Українг «Про прокуратуру», тобто як спеціальний стаж, увесь період навчання в якості курсанта Луганського інституту внутрішніх справ МВС України та одночасне перебування на службі в органах внутрішніх справ в УМВС України в Луганській області, службу в органах прокуратури Луганської області, зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з зазначеною статтею, у трикратному розмірі час проходження, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період, а загалом визначено вислугу років, що дає право на пенсію згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» на день звернення за призначенням пенсії, починаючи з 03.11.2016 без обмеження граничного розміру пенсії.
Крім того, вказаною постановою Донецького апеляційного адміністративного суду прийнято нове рішення у справі № 417/3467/16-а, яким його позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення управління № 229 від 11.11.2016 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років, зобов`язано управління розглянути заяву про призначення пенсії за вислугою років від 03.11.2016 та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм пенсійного законодавства.
30.03.2017 він одержав відповідь від Управління за № 49/53/02-38 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори та слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років на період з 01.10.2016 по 30.09.2017 - 23 роки, у томі числі стажу на посадах прокурорів і слідчих не менше 13 років, а станом на 30.09.2016 його вислуга років за їх підрахунками складає 19 років 4 місяці і 25 днів, з яких на посадах прокурорів - 15 років і 13 днів.
Вважає, що рішення відповідачем знов прийнято з порушеннями законодавства та порушує його законні права та інтереси з наступних підстав.
Так, упродовж тривалого періоду понад 15 років ним сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування у збільшеному розмірі (прокурорсько-слідчі працівники) порівняно зі звичайними працівниками.
Крім того він став курсантом Луганського інституту внутрішніх справ МВС України з числа цивільної молоді, які мали атестат про отримання повної загальної середньої освіти, а не відкомандировані на навчання в цьому закладі молодшого начальницького складу ОВС та військовослужбовців внутрішніх військ без офіцерських звань, то як особа рядового складу ОВС (з часу зарахування в інститут йому було присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції»), на відміну від іншого складу курсантів, він був забезпечений повністю житлом, харчуванням, речовим майном, грошовим нарахуванням, тобто був фактично повністю на утриманні держави.
В період навчання у вищезазначеному вищому юридичному закладі МВС України, перебуваючи на казарменому становищі, він був не тільки учасником навчально-виховного процесу, а й атестованим працівнико и ОВС і виконував завдання по охороні громадського порядку, одне з основних завдань міліції, відповідно до чинного на той час ст. 2 Закону Україна «Про міліцію» - охорона і забезпечення громадського порядку.
В зв`язку з чим в графі «Відомості про роботу» під номером 1 зроблено запис: «Управління МВС України в Луганській області: служив в органах внутрішніх справ України безперервно - 6 років 3 місяці 29 днів (наказ ректора ЛІВС № 37 від 17.08.1996 року - з 28.08.1996 року);(наказ УМВС № 298 від 25.12.2002 року)).
Отже позивач важає, що в цьому випадку необхідно зарахувати як спеціальний стаж, увесь період його навчання в якості курсанта Луганського інституту внутрішніх справ МВС України та одночасно перебування на службі в органах внутрішніх справ УМВС України в Луганській області, а також служби в органах внутрішніх справ УМВС України в Луганській області з 28.08.1996 по 25.12.2002 тобтобезперервно 6 років 3 місяці 29 днів
Також вважає, що незарахування УПФ України в Марківскому районі до вислуги років трикратного розміру військової служби, протягом якого він брав участь в АТО в особливий період, в період часу з 01.01.2015 по 01.09.2015 є безпідставним, у зв`язку з тим, що Закон України «Про прокуратуру» не містить жодної норми про врахування страхового стажу в одинарному чи кратному розмірі, а ч.5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» чітко визначено який час зараховується до вислуги років, що дає право на право на пенсію згідно цієї статті, і ця норма не має жодного посилання на страховий стаж, який визначається у відповідності до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі документами.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В письмових запереченнях проти позову представник відповідача зазначив, що за приписами ч.1 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Загальний стаж позивача станом на 03.11.2016 (день звернення за призначенням пенсії) складає 19 років 4 місяці 25 днів, із них на прокурорських посадах 15 років 13 днів.
Період військової служби, протягом якого позивач брав участь в АТО в особливий період, з 01.01.2015 по 01.09.2015 не зарахований ні до вислуги ні до до страхового стажу, оскільки за працівниками підприємств, призваних призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, які отримують компенсаційні виплати, що виплачує роботодавець за рахунок коштів державного бюджету в межах середнього заробітку, єдиний соціальний внесок не нараховується і, відповідно, період отримання таких виплат до страхового стажу не зараховується.
Щодо посилання позивача на врахування трикратного розміру військової служби, управління зазначає, що в трудовій книжці позивача відсутні записи безпосередньо про проходження військової служби.
Крім того зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру», пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Таким чином вважає, що позивач має недостатній стаж для призначення пенсії за вислугу років. Просить відмовити позивачу в задоволенні позову.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні обставини та визначив відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має трудову книжку НОМЕР_1 (а.с.22-26)
В графі «Відомості про роботу» під номером 1 зроблено запис: «Управління МВС України в Луганській області: служив в органах внутрішніх справ України безперервно - 6 років 3 місяці 29 днів (наказ ректора ЛІВС № 37 від 17.08.1996 року - з 28.08.1996 року);(наказ УМВС № 298 від 25.12.2002 року) (а.с.22)
За цей період позивач здобув повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" та здобув кваліфікацію юриста про що свідчить копія диплаиу НОМЕР_2 від 23.07.2000 (а.с.34)
З 30.01.2003 позивач прийнятий в органи прокуратури Луганської області (запис №2 трудової книжки) де працював до 08.09.2014 року включно.
09.09.2014 позивача увільнено від виконання обов`язків прокурора Марківського району Луганської області у зв`язку з призовом з 06.09.2014 на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, із зббереженням посади та середнього заробітку на період до одного року згідно ст.119 КЗпП України (запис № 10 трудової книжки) (а.с.22 зворотній бік)
04.09.2015 позивач поновлений на посаді прокурора Марківського району Луганської області у зв`язку зі звільнененям з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період (запис № 10)
Наразі продовжує службу в органах прокуратури (записи № 12,13 трудової книжки) (а.с.23)
Відомості зазначені в трудовій книжці позивача підтверджено також довідкою №11/112 вих-16 від 11.07.2016 (а.с.35) при цьому в ній зазначено, що позивач станом на 07.07.2016 має стаж роботи на прокурорсько - слідчих посадах в органах прокуратури - 13 років 05 місяців 08 днів.
Позивач має військовий квиток серії НОМЕР_3 який виданий 06.09.2014 року , згідно записів якого він 06.09.2014 на підставі Указу Президента України № 607/21.07.2014 призваний у Збройні сили України солдатом на посаду старшого стрільця, а 01.09.2015 на підставі Указу Президента України від 12.06.2015 № 328/2015 звільнений (демобілізований) у запас (а.с.27,28,30,31)
Крім того згідно записів у війсковому квитку серії НОМЕР_3 позивач прийняв участь у антитерористичній операції на посаді старшого стрільця в/ч пп НОМЕР_4 з 30.10.2014 по 01.09.2014 (а.с.33), аналогічні відомості містьть і довідка № 349/вих15 від 01.09.2015 видана в/ч пп В 1913 (а.с.41)
Згідно посвідчення серії НОМЕР_5 від 18.05.2015 позивач є учасником бойових дій (а.с.18) .
В списках військовослужбовців в/ч пп В 1913 призваних під час мобілізації до Збройних Сил України , та які отримували грошове забезпечення в 2015 році під номером 41 значиться ОСОБА_1 також вказано, що за 2015 рік йому нараховано 58703,920 грн утримано податків ( 2,6% ЕСВ ,15% військовий збір) - 2406,86 грн отримано на руки 56297,06 грн .
03.11.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років, проте 11 11.2016 йому було відмовлено в призначенні пенсії.
Постановою Марківського районного суду Луганської області від 20.12.2016 у справі № 417/3467/16-а, задоволено позов ОСОБА_1 до УПФУ в Марківському районі Луганської області , визнано протиправним та скасовано рішення управління № 229 від 11.11.2016 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, зобов`язано управління здійснити призначення та виплачувати йому пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час виникнення права на пенсію) з дня звернення, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, без обмеження граничного розміру пенсії, зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», тобто як спеціальний стаж, увесь період навчання в якості курсанта Луганського інституту внутрішніх справ МВС України та одночасне перебування на службі в органах внутрішніх справ в УМВС України в Луганській області, службу в органах прокуратури Луганської області, зарахувавши до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з зазначеною статтею, у трикратному розмірі час проходження, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період, а загалом визначено вислугу років, що дає право на пенсію згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» на день звернення за призначенням пенсії, починаючи з 03.11.2016 без обмеження граничного розміру пенсії.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі № №417/3467/16-а частково задоволено апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в Марківському районі Луганської області (далі управління) на постанову Марківського районного суду Луганської області від 20.12.2016 у справі № 417/3467/16-а, прийнято нову постанову. Визнано протиправним та скасовано рішення управління № 229 від 11.11.2016 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 03.11.2016 та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм пенсійного законодавства. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
30.03.2017 відповідач прийняв рішення №8 та повторно відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, мотивуючи його тим, що у позивача недостатньо стажу для призначення такого виду пенсії.
Таким чином судом встановлено, що між сторонами виник публічно - правовий спір з приводу призначення пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та спірним є період з 28.08.1996 до 25.12.2002 (6 років 3 місяці 29 днів) та з 01.01.2015 по 01.09.2015 щодо незарахування його у трьохкратному розмірі.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Так частини 1-3 статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.
На момент призначення позивача на роботу в органи прокуратури України умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначались статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (далі по тексту - Закон №1789-ХІІ).
Редакція Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХП змінювалася, міняючи при цьому умови виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема наявності необхідного спеціального стажу та розміру пенсії.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
При цьому, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, необхідно виходити із наступного.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись. Така ж позиція відображена у постанові Київського адміністративного апеляційного суду від 03.02.2016 у справі № 705/5040/15-а.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Окрім того, частини 1-3 статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.
Конституційний суд України вважає, що ці положення статті 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію", "Про прокуратуру" тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. З рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).
Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.
У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).
Водночас пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.
Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.
Більш того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров`я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.
К онституційний суд України у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».
Т акож Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».
Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004.
Отже, правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).
Виходячи із викладеними нормами, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21-348а13).
Ураховуючи викладене, суд вважає, що з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 звужено соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення згідно Закону України "Про прокуратуру" в редакції при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.
Згідно ст.8 Конституції її норми є нормами прямої дії, а тому саме вони підлягають застосуванню в такому випадку.
Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Згідно розрахунків управління ОСОБА_1 станом на 03.11.2016 має загальний стаж 19 років 4 місяці 25 днів з них на посадах, що зараховано до вислуги років (прокурорських) - 15 років 13 днів
Позивач вказує, що йому не повністю зараховано до сажу роботи період 6 років 3 місяці 29 днів, проте це спростовано управлінням в своєму розрахунку та в рішенні від 31.03.2017 так половина строку навчання у ВУЗІ зарахована до вислуги років з 03.08.1996 по 13.08.1998, а ще половина до загального стажу роботи з 14.08.1998 по 23.07.2000. Період служби в органах внутрішніх справ також зараховано до загального стажу з 24.07.2000 по 25.12.2002. Загалом 6 років 3 місяці 29 днів.
Отже в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Щодо незарахування позивачу до вислуги років трикратного розміру військової служби, протягом якого він брав участь в АТО в особливий період, в період часу з 01.01.2015 по 01.09.2015 суд виходить з наступного.
У відповідності до ч. 5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 цього Закону, в тому числі слідчими та на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України пільгові умови зарахування до вислуги років військової служби, як різновиду державної служби, визначено п. 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою КМУ № 283 від 03.05.1994 із змінами станом на 19.11.2014, яким регламентується, що до стажу державної служби включається у трикратному розмірі час проходження військовослужбовцями військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції в особливий період.
Зазначеним Порядком не передбачено жодної норми про те, що він регламентує зарахування часу військової служби на пільгових умовах лише для осіб, пенсія яким призначається тільки згідно Закону України «Про державну службу».
Крім того, в п. 5 Постанови КМУ № 283 від 03.05.1994 зазначено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується серед іншого і для призначення пенсії, при цьому твердження, що пенсії, передбаченої тільки Законом України «Про державну службу», ця норма не містить.
Позивач має військовий квиток серії НОМЕР_3 який виданий 06.09.2014 року , згідно записів якого він 06.09.2014 на підставі Указу Президента України № 607/21.07.2014 призваний у Збройні сили України солдатом на посаду старшого стрільця, а 01.09.2015 на підставі Указу Президента України від 12.06.2015 № 328/2015 звільнений (демобілізований) у запас (а.с.27,28,30,31)
Крім того згідно записів у війсковому квитку серії НОМЕР_3 позивач прийняв участь у антитерористичній операції на посаді старшого стрільця в/ч пп НОМЕР_4 з 30.10.2014 по 01.09.2015 (а.с.33), аналогічні відомості містьть і довідка № 349/вих15 від 01.09.2015 видана в/ч пп В 1913 (а.с.41)
В списках військовослужбовців в/ч пп В 1913 призваних під час мобілізації до Збройних Сил України , та які отримували грошове забезпечення в 2015 році під номером 41 значиться ОСОБА_1 також вказано, що за 2015 рік йому нараховано 58703,920 грн утримано податків ( 2,6% ЕСВ ,15% військовий збір) - 2406,86 грн отримано на руки 56297,06 грн .
Оскільки позивач безпосередньо приймав участь у антитерористичній операції на посаді старшого стрільця в/ч пп НОМЕР_4 з 30.10.2014 по 01.09.2015 та з нього утримано податків ( 2,6% ЕСВ ,15% військовий збір) - 2406,86 грн цей період необхідно зарахувати позивачу у трикратному розмірі тобто як 2 роки 04 місяці 03 дні ;
Отже суд вважає, що загальний стаж позивача станом на 03.11.2016 року складає не 19 років 4 місяці 25 днів, а 21 рік 08 місяців 28 днів в тому числі стаж на прокурорських посадах 15 років 13 днів, що дає право ОСОБА_1 на призначення пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з дня звернення - з 03.11.2016.
За ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:
- визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;
- зобов`язання відповідача вчинити певні дії;
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення від 30.03.2017 №8 , а тому воно є незаконним підлягає скасуванню, з обов`язком вчинити певні дії.
Керуючись статтями 8,19,22,46 Конституції України, ст. 9, 10, 11, 12,41,86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" суд,-
постановив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати рішення Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України № 8 від 30.03.2017
Зарахувати ОСОБА_1 час проходження ним, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період з 30.10.2014 по 01.09.2015 у трикратному розмірі тобто як 2 роки 04 місяці 03 дні. ;
- зобов`язати Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з дня звернення - з 03.11.2016
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст складено 03.08.2017 року.
Суддя Шкиря В.М.