Справа № 804/2615/17
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 р. Справа № 804/2615/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
21 квітня 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому просить суд:
- визнати дії Дніпропетровського обласного військового комісаріату щодо невиплати заборгованості за неотримане речове майно підполковнику запасу ОСОБА_1 протиправними та такими, що порушують його права як людини;
- зобов`язати Дніпропетровський обласний військовий комісаріат здійснити виплату заборгованості за неотримане речове майно підполковнику запасу ОСОБА_1 в розмірі відповідно довідки Дніпропетровського обласного військового комісаріату про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас ОСОБА_1 від 05.11.2013 р. №11/2237;
- подати протягом 15 днів з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбачено ч.1 ст.267 КАС України.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що проходив службу у Збройних силах України в Дніпропетровському обласному військовому комісаріаті на посаді військового комісара Апостолівського району, під час якого перебував на речовому забезпеченні у Дніпропетровському обласному військовому комісаріаті. 03.10.2013 р. позивач був виключений зі списків особового складу Дніпропетровського обласного військового комісаріату. При звільнені позивачем було отримано довідку про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні у запас від 05.11.2013 р. №11/2237. Вважає, що згідно положень постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 має право на грошову компенсацію вартості вказаного речового майна у зв`язку зі звільненням у запас, проте за заявою про виплату грошової компенсації відповідачем відповідні дії з виплати компенсацїї не вчинені.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2017 р. відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання 14.06.2017 року позивач та відповідач не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представником позивача 14.06.2017 року до суду надано клопотання про здійснення розгляду справи без участі позивача та представника позивача.
Представником відповідача надано письмові заперечення, згідно яких на підставі наказу №522 від 26.07.2013 р. позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» частини 6 статті 26. Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.10.2013 р. №134 позивача з 03.10.2013 р. виключено зі списків особового складу Апостолівського районного військового комісаріату. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.08.2008 р. № 260 при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок щодо всіх видів забезпечення; оскільки на час звільнення позивача виплата компенсації за речове майно чинним законодавством не була передбачена, таке забезпечення не було компенсовано позивачу. Також вказує, що норми постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки така станом на час звільнення позивача не існувала.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді військового комісара Апостолівського району.
Наказом Дніпропетровського обласного військового комісаріату №522 від 26.07.2013 р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я) відповідно до п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.10.2013 р. №134 позивача з 03.10.2013 р. виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час звільнення на підставі наказу від 03.10.2013 р. №134 Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 видано довідку №24 від 05.11.2013 р. на одержання грошової компенсації на суму замість предметів належних до видачі, на суму 8500,70 грн.
28.03.2017 року ОСОБА_1 подано до Дніпропетровського обласного військового комісаріату заяву про видачу компенсації вартості речового майна, що належить до видачі, якою просив компенсувати вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 8500,70 грн.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 31.01.2014 р. до Дніпропетровського обласного військового комісаріату подавалась заява про виплату грошової компенсації за речове майно, на яку листом від 05.02.2014 р. № 6/263 позивачу відмовлено.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно та продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них.
Таким чином, зазначеною нормою було зупинено набуття права позивачем на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03.11.2006 стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була викладена в новій редакції та доповнена пунктом 2 статті 9-1, яким визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.
Однак, дія викладеного пункту 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинена на 2007 рік Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік», а Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» взагалі виключена.
Лише після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 22.05.2008 р. № 10рп/2008 положення пункту 2 статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відновили свою редакцію.
Однак, суд зазначає, що положення статті 9-1 вказаного Закону, на позивача не розповсюджуються, оскільки регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі і не можуть бути застосовані до військовослужбовців, звільнених з військової служби, оскільки вказані положення Закону не передбачають виплату заборгованості по речовому майну до військовослужбовців, що були звільнені зі служби.
Право військовослужбовців на отримання зазначеного виду забезпечення до 17.02.2000 регулювалось виключно Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Після зазначеної дати отримання військовослужбовцями звільненим зі служби, грошової компенсації за недотримане речове майно законодавством не передбачено.
Також до спірних правовідносин не може бути застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р. № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» оскільки зазначеним нормативно-правовим актом визначені порядок та розміри виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а не поновлено право позивача на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна, що було призупинено Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Дніпропетровського обласного військового комісаріату на користь позивача грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі довідки №24 від 05.11.2013 р.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України , є принцип законності, який відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволені позову.
Оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено, судові витрати позивача у даному випадку не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С. В. Прудник