Справа № 308/9510/16-а
Суддя: Світлик О. М.
Дата ухвалення: 2017-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/9510/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2017 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання - Гайданці Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради від 10.03.2016 року № 147 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.03.2016 року Ужгородською міською радою ухвалено рішення «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на підставі рішення І сесії міської ради VII скликання 23.12.2015 року № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудов земельних ділянок в м. Ужгороді».

Зазначає, що про існування вказаного рішення їй стало відомо з офіційного сайту Ужгородської міської ради, яке на офіційному сайті Ужгородської міської ради оприлюднене 16.03.2016 року.

З оскаржуваним рішенням Ужгородської міської ради вона не погоджується, оскільки таке є незаконним, прийнятим всупереч процедурі, встановленій Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Регламентом Ужгородської міської ради.

Вказує, що п. 1 рішення Ужгородської міської ради від 23.12.2015 року № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудов земельних ділянок в м. Ужгороді» вводить тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель міста Ужгорода.

По-перше, земельна ділянка, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, з якою позивач зверталась до відповідача - не є вільною від забудови, тобто рішення про мораторій (тимчасову) заборону від 23.12.2015 року на дані правовідносини не поширюється. Зазначає, що на даній земельній ділянці на момент звернення - січень 2015 року був розташований гараж, що належав на праві власності позивачу. Однак, внаслідок незаконних дій державної виконавчої служби у вересні 2015 року такий гараж був незаконно знесений (стіни, дах, внутрішні стіни). На земельній ділянці залишилась частина нерухомого майна, належна позивачу - фундамент гаражу, який є пов'язаний із земельною ділянкою, і не може експлуатуватися без відриву від такої земельної ділянки.

По-друге, мораторій (тимчасова заборона) є тимчасовим заходом і втрачає свою дію після завершення інвентаризації земель міста Ужгород. Тому, у оскаржуваному рішенні повинно було бути вказано, що відмова є тимчасовою і таке рішення діє на термін проведення інвентаризації земель міста Ужгорода. Однак, таке застереження у оскаржуваному рішенні Ужгородської міської ради відсутнє, що порушує встановлений публічний порядок. Зробивши посилання на тимчасову норму, як підставу відмови у реалізації законного права позивача, відповідач натомість надав своєму рішенню характеру норми безстрокової.

По-третє, мораторій (тимчасова заборона) від 23.12.2015 року згідно з рішенням відповідача № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудов земельних ділянок в м. Ужгороді» вводить тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель міста Ужгорода. Однак, позивач не просить передати йому у власність земельну ділянку чи надати у оренду. Така земельна ділянка перебуває у користуванні позивача і співвласників будинковолодіння. Вказує, що позивач звернувся до органу місцевого самоврядування з проханням «надати дозвіл на розробку проекту землеустрою», що не є ідентичним за правовим змістом проханню про надання у власність чи користування.

По-четверте, вважає, що посилання відповідача на ст. ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є незаконними, оскільки ст. 26 даного Закону не містить повноваження міської ради відмовляти у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а ст. 33 Закону - стосується компетенції виконавчих органів ради, а не ради як представницького органу.

По-п'яте, 31.01.2015 року позивач звернулася до міського голови м. Ужгорода із заявою про прийняття документів на приватизацію земельних ділянок по АДРЕСА_1» та по вул. АДРЕСА_2 з подальшою передачею її у власність. Згідно з витягом з протоколу виїзного засідання комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства від 20.02.2015 року № 56, позивачу рекомендовано отримати рішення сесії міської ради з приводу отримання дозволу на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 Відповідно до витягу з протоколу № 57 виїзного засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин від 05.03.2015 року вирішили рекомендувати надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 Дані обставини встановлені ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 308/7783/15-а, яка набрала законної сили, має преюдиційне значення і додатковому доказуванню такі обставини не підлягають.

По-шосте, посилаючись на норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 118, 122 Земельного кодексу України, позивач вказує, що жодної з підстав, передбачених ст. 122 Земельного кодексу України, відповідач у своїй відмові не навів, тому вважає, що відмова є незаконною, рішення підлягає скасуванню, а права позивача поновленню.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 10.03.2016 року № 147 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

20.04.2017 року позивач ОСОБА_1 подала через канцелярію суду заяву про збільшення позовних вимог від 19.04.2017 року, в якій зазначила, що на сьогоднішній день мораторій, встановлений рішенням 1 сесії міської ради VII скликання від 23.12.2015 року № 71 знятий, тому, на підставі ст. 137 КАС України, позивач просить позовну заяву доповнити вимогою, а саме, зобов'язати Ужгородську міську раду розглянути заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

В судове засідання позивач не з'явилася, при цьому подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача - Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, при цьому 28.07.2017 року подав через канцелярію суду заперечення на позовну заяву, які обґрунтовує тим, відповідно до встановленої чинним законодавством процедури Ужгородська міська рада за наслідками розгляду клопотання позивача прийняла п. 1 рішення міської ради 10.03.2016 року № 147 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» з чітко вмотивованою відмовою, а саме, на підставі рішення Ужгородської міської ради 23.12.2015 року № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгороді». Представник відповідача зазначає, що на спростування тверджень позивача про належність нерухомого майна на спірній земельній ділянці надається інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Враховуючи те, що рішення Ужгородської міської ради від 23.12.2015 року № 71 не скасовано, відмова ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є правомірною. Також звертає увагу на те, що дана заборона є тимчасовою, а отже після проведення інвентаризації земель міста Ужгород позивач має право повторно звернутися до органу місцевого самоврядування з проханням отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою. Враховуючи вищенаведене представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ужгородської міської ради І сесії VII скликання (6-те пленарне засідання) від 10.03.2016 року № 147 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» на підставі рішення І сесії міської ради VII скликання 23.12.15. № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудов земельних ділянок в м. Ужгороді».

Вважаючи вищезазначене рішення відповідача незаконним позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

За приписами ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України чітко встановлює строк розгляду клопотання та визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Суд зазначає, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ст. 118 Земельного кодексу України).

Разом з тим, суд встановлено, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачем зазначено рішення І сесії міської ради VII скликання 23.12.15. № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудов земельних ділянок в м. Ужгороді», що не входить до переліку підстав, визначених вказаною вище нормою Земельного кодексу України.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач, в порушення вищевказаних норм законодавства, відповідно до встановленої чинним законодавством процедури прийняв оскаржуване рішення за наслідками розгляду заяви позивача, проте жодним чином його не вмотивував, та не навів підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що визначені ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до норм чинного законодавства повноваження відповідача щодо вирішення клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

За наведених обставин суд вважає, що оскаржуване рішення Ужгородської міської ради не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а отже, є протиправним і підлягає скасуванню, а заява позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» в м Ужгород - повторному розгляду, з урахуванням вимог чинного законодавства.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розумінні ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі вимогами ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Враховуючи викладене суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, з місцевого бюджету Ужгородської міської ради на користь позивача підлягають до стягнення понесені та документально підтверджені судові витрати у сумі 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 70, 71, 86, 94, 158-163 КАС України, ст. ст. 118, 122 ЗК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 10 березня 2016 року № 147 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Зобов'язати Ужгородську міську раду Закарпатської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Стягнути з місцевого бюджету Ужгородської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуюча О.М. Світлик