Справа № 420/749/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Стеценко О.С.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року справа №420/749/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації на постанову Новопсковського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року у справі № 420/749/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації про визнання протиправними дії управління щодо відмови позивачу у відновленні виплати державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про відновлення позивачу відповідної соціальної допомоги (а.с. 2-4).

Постановою Новопсковського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року у справі № 420/749/17 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнати протиправним дії управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_2 у відновленні виплати державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано управління прийняти рішення про відновлення позивачу виплати державної допомоги при народженні дитини (а.с. 40-44).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права і обов'язки. Серед основних нормативно-правових актів, які регулюють правовий статус внутрішньо переміщених осіб, а також визначають їх права і обов'язки, є, зокрема, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Так, згідно цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відтак, апелянт вважає, що Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішенням правомірно відмовила позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з пропущенням дванадцятимісячного строку звернення із заявою про відновлення відповідних виплат. На думку апелянта, таке рішення відповідає положенням діючого законодавства, регулюючого спірні правовідносини (а.с. 49-53).

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

26 липня 2017 року від представника відповідача до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління.

28 липня 2017 року до канцелярії суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в яких зазначено, що судом першої інстанції прийнято рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права та є таким, що підлягає залишенню без змін.

Разом із запереченнями на апеляційну скаргу, позивачем надано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження є матір'ю ОСОБА_3, який народився у місті Луганськ ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 9).

З січня 2013 року по липень 2014 року ОСОБА_2 отримувала допомогу при народженні дитини у зв'язку з доглядом за дитиною до трьох років, з липня 2014 року допомога не виплачується, що не заперечувалось сторонами.

ОСОБА_2, відповідно до довідки від 01 березня 2016 року № 928005844, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Разом з нею взято на облік і малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактичне місце проживання/перебування відповідно до довідки: АДРЕСА_1. (а.с. 10).

19 січня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила відновити їй виплати допомоги при народженні дитини.

Протоколом № 7 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 15 березня 2017 року вирішено відмовити позивачу у відновленні допомоги при народженні дитині через сплив дванадцятимісячного строку з дня її припинення та відсутності за фактичним місцем проживання (а.с. 13).

Спірним питанням цієї справи є правомірність відмови Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації у поновленні виплати допомоги при народженні дитини.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено суду правомірності відмови у поновленні позивачу виплат допомоги при народженні дитини, відтак позов є таким, що підлягає задоволенню, а порушено права позивача на отримання соціального захисту - підлягає відновленню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Законом № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ч.ч. 7, 9 ст. 11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції і не заперечувалось відповідачем, З січня 2013 року по липень 2014 року ОСОБА_2 отримувала допомогу при народженні дитини у зв'язку з доглядом за дитиною до трьох років, з липня 2014 року допомога не виплачується на підставі положень Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи влади не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження».

При цьому в матеріалах справи відсутнє рішення про припинення виплати допомоги при народженні дитини.

У січні 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила відновити їй виплати допомоги при народженні дитини, однак виплата допомоги відновлена не була.

При цьому, апелянт як на підставу не відновлення виплати спірної допомоги, посилається на протокол засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 7 від 15 березня 2017 року, яким вирішено відмовити позивачу у відновленні допомоги при народженні дитині через сплив дванадцятимісячного строку з дня її припинення та відсутності за місцем фактичного проживання(а.с. 13).

При вирішенні питання правомірності/неправомірності дій управління щодо не відновлення позивачу виплати допомоги при народженні дитини, суд керується наступним.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, із заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача вперше з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Таким чином, позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Пропущення дванадцятимісячного строку звернення позивача із заявою про відновлення виплат при народженні дитини в умовах проведення антитерористичної операції не є, на думку суду, беззаперечною підставою для відмови у її відновленні.

Крім того, суд зазначає, що дії управління є непропорційними заявленій легітимній меті, тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідач у даному випадку не врахував те, що права позивача та її малолітньої дитини на отримання спірної допомоги мають найвищий пріоритет, який охороняється передусім, положеннями Конституції України та Конвенції про права дитини.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання поновити виплату одноразової грошової допомоги при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання соціальної допомоги при народженні дитини.

Суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги, що комісією також встановлений факт не проживання позивача за фактичним місцем проживання , оскільки зазначені обставини спростовуються довідкою виконавчого комітету Новопсковської селищної ради № 1733 від 15 травня 2017 року та довідкою внутрішньо переміщеної особи № 928005844 , яка не скасована( а.с.6,10)

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації - залишити без задоволення.

Постанову Новопсковського районного суду Луганської області від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Судді Т.Г. Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова