Справа № 226/1177/17
Суддя: Салькова В. С.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/1177/17
Провадження № 2-а/226/112/2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

07.08.2017 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на такі обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину - ОСОБА_2. У зв'язку із бойовими діями на території Донецької області виїхати на підконтрольну Україні територію та отримати свідоцтво про народження дитини вона змогла лише 24.05.2016. 26.01.2017 нею отримані довідки про взяття її та сина на облік внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. В червні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини. Відповідач зазначив, що зверталась вона до нього двічі і першого разу їй відмовлено у нарахуванні та виплаті допомоги з причини відсутності за фактичним місцем проживання, а вдруге - у зв'язку із пропуском строку на звернення. Вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки нею виконані всі вимоги щодо звернення до управління. Вважає, що саме з об'єктивних причин вона не змогла вчасно звернутися до управління, але нею дотриманий 12-місячний строк звернення з моменту отримання свідоцтва про народження дитини. Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти їй у призначенні та виплаті допомоги. Наголошує, і вона, і син є громадянами України, нею фактично пред'явлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, тому саме інтересам дитини має бути привернена першочергова увага. Взагалі їй не зрозуміла чітка підстава відмови, бо відповідач у своєму листі плутає місяці та дати звернень, посилається на рішення, які не мають до неї відношення. Просить суд визнати протиправною відмову відповідача у призначенні їй допомоги при народженні дитини, зобов'язати відповідача призначити і здійснити виплату такої допомоги.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник за договором адвокат Санамян О.О. не з'явилися. Згідно з наявними заявами, просили розглянути справу за їх відсутності і постановити рішення про повне задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, управлінням надане клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача з урахуванням наданих письмових заперечень. Так, відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на таке. ОСОБА_1 вперше звернулась до управління із заявою про призначення допомоги при народженні дитини 03.10.2016, вона є внутрішньо переміщеною особою, за відповідною довідкою зареєстрована по вул. Слов'янській (Журби), 11, в м. Мирнограді. 09.11.2016 рішенням управління їй було відмовлено у призначенні допомоги з причини непроживання за вказаною адресою в м. Мирнограді, повідомлення про відмову направлено на її адресу того ж дня. Вдруге ОСОБА_1 звернулася до управління 26.01.2017 з аналогічною заявою про призначення допомоги при народженні дитини та надала нову довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: м. Мирноград, вул. Доценка, 111. 27.01.2017 управлінням прийняте рішення про відмову у виплаті даного виду допомоги з причини пропуску 12-місячного строку звернення, повідомлення про відмову спрямоване позивачеві того ж дня. Позивач замовчує у позові про своє первісне звернення, про зміну адреси фактичного проживання. Отже, можна вважати, що, звертаючись до управління повторно, вона була згодна з прийнятим 09.11.2016 першим рішенням щодо її звернення. Управління зазначає, що, маючи право на отримання соціальних послуг за місцем реєстрації фактичного місця проживання згідно із Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», такі особи зобов'язані повідомляти про зміну місця свого проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання, після чого відповідна комісія протягом 15 робочих днів перевіряє інформацію про вказане особою місце проживання та приймає рішення про призначення (відновлення) соціальної виплати або відмову в цьому. Саме так було прийняте рішення від 09.11.2016. Щодо другого звернення ОСОБА_1, то воно відбулося після спливу 12-місячного строку з народження дитини, що є законодавчою причиною для відмови у призначенні допомоги. Стаття 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначає, що допомога призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Таку ж саму норму дублює і Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми від 27.12.2001 № 1751 зі змінами. З огляду на зазначене, управлінням 12.04.2017 було прийняте рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини. Таким чином, у відповідача відсутні підстави для поновлення допомоги, оскільки позивачем порушені строки звернення за призначенням даного виду допомоги. Вважає рішення правомірним та просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Оскільки визначене ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, то з огляду на приписи ст. 41, ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно із копією паспорта громадянина України НОМЕР_5, виданого Харцизьким МВ ГУМВС України в Донецькій області 08.12.2011, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване з 2003 року в м. Іловайську Донецької області (а.с. 14-15).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_6, виданого 24.05.2016 Жовтневим відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області, вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, про що свідчить актовий запис № 1085 (а.с. 5).

Відповідно до довідки від 30.09.2016 № ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа в АДРЕСА_1 (а.с. 34).

03.10.2016 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини. В акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї вказано, що за адресою, вказаною ОСОБА_1, будинок без квартири не існує (а.с. 32-33).

Рішенням від 09.11.2016 в призначенні допомоги позивачеві було відмовлено у зв'язку з її відсутністю за місцем фактичного проживання (а.с. 39).

26.01.2017 ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини та подала нову довідку від 26.01.2017 № щодо себе та довідку № щодо свого сина ОСОБА_2 про взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб в АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).

Рішенням від 27.01.2017 в призначенні допомоги при народженні дитини позивачеві відмолено, оскільки допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини (а.с. 36).

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III), з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону № 2811-XII.

Як визначено ст.ст. 6, 10, 11 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно, вказана допомога надається одному з батьків дитини, який постійно проживає разом з дитиною, для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вказані норми Закону корелюються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.

ОСОБА_1 як мати дитини ОСОБА_2 03.10.2016 вперше особисто звернулась до управління з заявою про призначення допомоги при народженні дитини та повним пакетом необхідних документів для призначення такої допомоги, тобто у строк, встановлений ст. 11 Закону № 2811-XII та п. 12 Порядку. Разом з тим, у призначенні допомоги їй було відмовлено у зв'язку з тим, що вона фактично не мешкає у зазначеному місці проживання.

Суд не може погодитися з рішенням управління, виходячи з такого.

Право на соціальний захист рівною мірою забезпечене всім громадянам України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Матеріалами справи підтверджується, що позивач і її син є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_1 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Матеріали справи також не містять доказів отримання позивачем зазначеного вище рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини або повідомлення про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення, що пояснює відсутність у позовній заяві посилань позивача на прийняття управлінням такого рішення.

За відомостями відповідача, довідка про взяття на облік ОСОБА_1 № від 30.09.2016 дією призупинена з причини не підтвердження місця фактичного проживання (а.с. 49), але позивач перебуває на обліку і довідка не є скасованою.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд звертається до положень Конституції України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Також п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача вперше з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Таким чином, ОСОБА_1 було доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Посилання відповідача на фактичне непроживання позивача за адресою переміщення не може позбавити її права на отримання допомоги.

Щодо повторного звернення позивача до управління в січні 2017, коли їй було відмовлено у призначенні допомоги з підстав пропущення 12-місячного строку на звернення за призначенням допомоги, суд не вбачає законних підстав для прийняття відповідачем цього рішення, оскільки первісне звернення мало місце у встановлений законом строк і в призначенні допомоги було відмовлено неправомірно.

З урахуванням ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірності прийнятих рішень від 09.11.2016 та 27.01.2017 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини.

За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправної відмови та зобов'язання управління призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки наявність рішення від 09.11.2016 та рішення від 27.01.2017 управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом скасування зазначених рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 7, 17-19, 71, 99, 159, 161-163 КАС України, суд

постановив:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною відмову управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 09.11.2016 та від 27.01.2017 про відмову ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини - визнати неправомірними і скасувати.

Зобов'язати управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області призначити і здійснити виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_4, допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 03.10.2016 .

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя В.С. Салькова