Справа № 136/1008/17
Суддя: Кривенко Д. Т.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 136/1008/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

"01" серпня 2017 р.

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Кривенко Д.Т.

за участі секретаря Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким.

Згідно паспортних документів він, ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно записів у трудових книжках, свою трудову діяльність розпочав 26.04.1983 року із служби в рядах Радянської армії.

Відповідно до наказу «Ордена Трудового Червоного Прапора шахти імені В.І Леніна Макіївського виробничого об'єднання по добутку вугілля "Макіїввугілля" №141к від 12.02.1993 року він, ОСОБА_1, був прийнятий гірським робочим по ремонту гірських виробіток 3 розряду з повним робочим днем в шахті на підземних роботах. Вказане підприємство зазнавало неодноразово реорганізації та змін у назві. В період роботи на підприємстві, він також працював на посаді проходчика 4 розряду підземним із повним робочим днем в шахті. Відповідно до наказу №600 від 22.09.1997 року «Ордена Трудового Червоного Прапора шахти імені В.І Леніна» було проведено атестацію робочих місць за умовами праці та згідно Списку №1 до цього наказу посади, робочі місця та професії робітників, на яких він працював внесено до цього списку за результатами атестації робочих місць, підтверджено право на пільгову пенсію.

ІНФОРМАЦІЯ_2, досягнувши віку 54 роки та, маючи загальний трудовий стаж 28 років 3 місяці 16 днів, він звернувся до Липовецького відділу Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України із метою реалізації свого права на пільгову пенсію. До заяви ним було додано уточнюючі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії. Проте за наслідками поданих документів, відповідач листом оформленим у виді Протоколу №436 від 13.05.2017 року відмовив у призначенні йому пенсії на пільгових умовах. Вказана відмова мотивована тим, що уточнюючі довідки видані підприємством розміщеним на тимчасово окупованій території України є недійсними і не створюють правових наслідків, а згідно відомостей з реєстру страхувальників відокремлений підрозділ «Шахта імені В. І. Леніна» державного підприємства «Макіїввугілля» та відокремлений підрозділ «Шахта «Калинівська-Східна» державного підприємства «Макіїввугілля» були зареєстровані у м. Донецьк, на території, непідконтрольній українській владі, та перереєстровані не були.

Позивач вважає, вказане рішення суб'єкта владних повноважень протиправним з огляду й на те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, отож вимагати інші документи за наявності відповідних записів у ній є незаконним.

Крім цього, посилання відповідача на недійсність документів, що були видані підприємством, яке знаходиться у м. Донецьк, тобто на тимчасово окупованій території України також є незаконними, оскільки документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Право громадян на соціальний захист є однією із складових соціальної політики держави та гарантією з її сторони по відношенню до населення, отож обмеження цих прав також є незаконним.

Зважаючи на викладене позивач просить суд визнати протиправним рішення Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії згідно п. «а» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» оформлене у вигляді протоколу №436 від 13.05.2017 року; зобов'язати Іллінецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію згідно п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з моменту звернення, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, що зазначені у позові, просить суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить суд в задоволенні позову відмовити, свою позицію з вирішення даного спору аргументує у письмовому запереченні, що додане до матеріалів справи, відповідно до якого зазначила, що рішення суб'єкта владних повноважень оформлене у формі протоколу від 13.05.2017 року, хоча дійсною є дата ІНФОРМАЦІЯ_2, так як допущено описку, ґрунтується на нормах чинного законодавства, яке визнає недійсними документи, що видані на непідконтрольній Україні території, починаючи з 01 грудня 2014 року. Так як позивач надав уточнюючі довідки видані підприємствами, що знаходиться у м. Донецьк та м. Макіївка Донецької області, які належать до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому відповідачем було правомірно прийнято рішення про їх недійсність. Крім цього, представник відповідача звернула увагу на те, що загальний стаж роботи позивача складає 27 р. 11 міс. 00 днів, а стаж який дає право на пільгове пенсійне забезпечення відповідно до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» за період з 15.02.1993 року по 18.10.1996 року та з 03.02.1997 року по 09.12.1999 року не може бути зарахований з наведених вище підстав. В разі зарахування зазначеного стажу до пільгового позивач матимеме право на отримання пільгової пенсії.

Суд, вислухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами в їх сукупності, дійшов висновку про таке.

Згідно паспортних документів (а.с.5), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, досягнувши віку 54 роки, ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач звернувся до Липовецького відділення з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, у відповідності до ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Обставини щодо звернення позивача із заявою про призначення пільгової пенсії саме ІНФОРМАЦІЯ_2, а не 13.05.2017 року, сторонами визнавались, незважаючи на допущену помилку, отож можуть не доказуватися перед судом в силу ст.72 КАС України, так як проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За наслідками розгляду заяви позивача та доданих до неї документів, суб'єктом владних повноважень було прийнято рішення у формі Протоколу за № 436 від 13.05.2017 року (а.с.21), відповідно до якого в призначенні пільгової пенсії позивачеві було відмовлено. Вказана відмова суб'єкта владних повноважень мотивована тим, що згідно наданих позивачем документів загальний страховий стаж його на день звернення ІНФОРМАЦІЯ_2 склав 28 років 3 місяці 16 днів, однак зарахувати періоди роботи до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, згідно уточнюючих довідок за періоди роботи за Списком №1 з 15.02.1993 року по 18.07.1993 року та з 19.07.1993 року по 18.10.1996 року, немає підстав, оскільки розпорядженням №1085-р від 07.11.2014 року місто Макіївка Донецької області включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Крім того, відсутні дані про реорганізацію відокремленого підрозділу «Шахти «Калинівська - Східна» державного підприємства «Макіїввугілля» та наказ про результати атестації робочих місць. Згідно відомостей з реєстру страхувальників відокремлений підрозділ «Шахта ім.. В.І. Леніна державного підприємства «Макіїввугілля та відокремлений підрозділ «Шахта «Калинівська - Східна» державного підприємства «Макіїввугілля» були зареєстровані у м. Донецьк, на території, підконтрольній українській владі, перереєстровані не були, отож документи видані на тимчасово непідконтрольній українській владі території є недійсними і не створюють правових наслідків.

Позивач непогодившись із вищевказаним рішенням суб'єкта владних повноважень, вважаючи його таким, що порушує його права, звернувся до суду із даним позовом.

Суд, перевіряючи рішення суб'єкта владних повноважень на предмет дотримання правомірної адміністративної поведінки, дійшов висновку про таке.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Основного Закону України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових та соціальних пенсій.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до Постанови КМУ №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівних установ.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

У пункті 54 Рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

На підтвердження страхового стажу позивачем надано відповідачеві уточнюючі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, а саме: Відокремленого підрозділу «Шахта ім.. В.І. Леніна» Державного підприємства «Макіїввугілля» за №753 від 17.02.2017 року, відповідно до якої підтверджено, що ОСОБА_1 працював повний робочий день на ГОАО «Ордена Трудового Красного Знамени шахта им. В.И. Ленина» в період з 15.02.1993 року по 18.07.1993 року згідно наказу №141 від 12.02.1993 року та учнем гірськоробочого по ремонту гірських виробіток підземним з повним робочим днем в шахті з тарифною ставкою підземного робочого по навчальній професії РГВ-1 (Список №1, розділ 1, підрозділ 1а, шифр 1010100а); з 19.07.1993 року по 18.10.1996 року згідно наказу №546 від 19.07.1993 року гірськоробочим по ремонту гірських виробіток підземним з повним робочим днем в шахті дільниця РГВ-1 (Список №1, розділ 1, підрозділ 1а, шифр 1010100а); з 18.10.1996 року згідно наказу №660к звільнений за власним бажанням. Відповідно до довідки №1014 від 09.08.2016 року з 03.02.1997 року по 09.12.1999 року згідно наказу №84-к від 03.02.1997 року працював за професією проходчик на дільниці ПР-3 з повним робочим днем у шахті, що передбачено Списком 1 розділ 1, підрозділ 1.1а, з 09.12.1999 року звільнений за власним бажанням.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, зазначені в Законі України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» визначаються як тимчасово окуповані території.

Як вже зазначалось вище, права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Дослідивши усі докази по справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов висновку, що порушення прав позивача на соціальний захист з боку відповідача є очевидним.

Відповідно до ч.2 ст.162 Кодексу у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на викладене та з метою відновлення порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення. При цьому, суд враховує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, втім у даному випадку, суд вважає, що коли відмова державного органу визнано протиправною за наявності всіх необхідних правових підстав та іншого рішення суб'єктом владних повноважень не могло бути прийнято, то не буде порушенням або втручанням у дискреційні повноваження органу державної влади винесення адміністративним судом рішення, яким буде зобов'язано державний орган вчинити певні дії.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується ст.94 КАС України, а тому з урахуванням того, що позов задоволено, а позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 640, 00 гривень, тому суд присуджує всі здійснені документально підтверджені судові витрати позивачем за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

На підставі викладеного та керуючись п. «а» ч.1 ст.13 Закон України, від 05.11.1991, № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", керуючись ст.ст.2, 6, 11, 14, 70, 71, 162 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправним рішення Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії згідно п. «а» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» оформлене у вигляді протоколу №436 від 13.05.2017 року.

Зобов'язати Іллінецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію згідно п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з моменту звернення, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Іллінецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 640, 00 гривень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Липовецький районний суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Суддя Д.Т. Кривенко