Справа № 804/4812/17
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

31 липня 2017 р.Справа №804/4812/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Верба І.О., розглянувши у місті Дніпрі матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Антона Олексійовича, Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_4 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Антона Олексійовича, Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, третіх осіб ОСОБА_3, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_4 із позовними вимогами про:

- визнання незаконним та скасування рішення №2095825 від 16.06.2017 року, винесеного реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області ОСОБА_5 про реєстрацію майнових прав квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3;

- визнання незаконним та скасування рішення №35773344 від 20.06.2017 року, винесеного приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Одночасно позивачем заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову в якому позивач просить накласти заборону (арешт) на відчуження квартири АДРЕСА_1, зареєстрованої за ОСОБА_4.

Після одержання позовної заяви суддя з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 згідно наданих документів є спадкоємцем нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, спадкодавцями вказаного майна є мама позивачки ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_7.

Основним доводом позовної заяви є те, що первісно, свідоцтво про право власності на квартиру №003128, видане 29 січня 1999 року на підставі розпорядження ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» № 2697-П від 29.01.1999 року та зареєстровано в КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» за № 124п-61-121, визначило право власності на вказану квартиру ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (відповідно по 1/3 частині майна кожному). У 2001 році на підставі свідоцтва про спадщину від 21.04.2001 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано по 1/6 частині права власності на квартиру, реєстрові №2-2010 та №2-2013). 21.04.2001 року за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про спадщину було зареєстровано право власності на 1/3 частину на квартири, реєстровий №2-2013.

Однак, при намаганні позивачки отримати свідоцтво про право власності на спадщину, вона 10 липня 2017 року отримала постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 будинок, що належала померлій їй матері ОСОБА_6.

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину визначено те, що право власності на квартиру 16.06.2017 року було зареєстровано за іншим власником - ОСОБА_3.

Реєстраційну дію вчинив ОСОБА_5 реєстратор КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, прийнявши рішення про реєстрацію №2095825.

Підставою для реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 стало розпорядження ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» № 2697-П від 29.01.1999 року, на підставі якого видано свідоцтво про право власності шляхом приватизації від 29.01.2999 року без номеру.

При цьому, саме розпорядження ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» № 2697-П від 29.01.1999 року, було підставою для видачі спадкодавцям позивачки свідоцтва про право власності шляхом приватизації від 29.01.2999 року №003128.

В подальшому, через чотири дні, 20.06.2017 року спірна квартира була продана ОСОБА_3 ОСОБА_4, шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О., право власності зареєстровано 20.06.2017 року за реєстровим №35773344.

Таким чином, згідно тексту позовної заяви, позивачка була позбавлена свого законного права на отримання спадщини, у зв'язку із тим, що було проведено реєстрацію права власності на належне спадкодавцям майно, особами, які взагалі не мають на нього права на підставі підроблених документів, та які ніколи не проживали у цій квартирі.

Вирішуючи питання підсудності заявленого спору адміністративному суду, суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас, спір у справі, що розглядається, стосується суб'єктивного цивільного права власності на квартиру АДРЕСА_1, позивач оспорює права власності як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4.

Таким чином, подавши цей позов, позивач наполягає на підробці свідоцтва про право власності на квартиру, відсутності підстав для виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_3, та недійсності договору купівлі-продажу, за яким право власності на таку квартиру набув ОСОБА_4.

Однак вирішення вказаних питань не віднесено до компетенції адміністративного суду, та їх належить вирішувати в порядку цивільного судочинства шляхом визнання незаконними (скасування) свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, а у разі наявності відповідних доказів - застосування наслідків нікчемного правочину.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

При цьому, законодавець розділяє правочини на оспорювані - які визнаються недійсними судом та неоспорювані - нікчемні, ті, що не потребують їх визнання недійсними у судовому порядку.

Підстави для визнання правочинів оспорюваними та неоспорюваними є різними.

Так, згідно частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суди мають керуватись постановою Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним;

- такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо;

- усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок;

- при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

З огляду на викладене, суд зазначає, що заявлені позовні вимоги є способом відновлення порушеного права власності позивача як завершальна стадія вирішення цивільно-правового спору, який не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Належить також зазначити, що в адміністративному судочинстві відсутній такий спосіб забезпечення адміністративного позову як накладення заборони (арешту) на нерухоме майно, який притаманний цивільному судочинству.

Аналогічна правова позиція щодо підсудності спорів неодноразово була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 14 червня 2016 року по справі №21-41а16, від 31.01.2017 року по справі №21-1237а16.

У подібних правовідносинах, при наявності спору про право цивільне між особами щодо земельних ділянок, Верховний суд України також відносив такі спори до цивільної юрисдикції, про що зазначив, зокрема, у постановах від 13.01.2016 року по справі №21-5421а16, від 04.11.2015 року по справі №21-3296а15, від 17.05.2016 року № 21-331а16, від 29.11.2016 по справі №3/406-3/265А, від 31.01.2017 року №21-1237а16, ухвалах від 20.01.2017 року по справі №2а-12958/12/2670, від 27.01.2017 року по справі №201/3164/12.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня

2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Вищенаведена позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 11.11.2014 по адміністративній справі №21-493а14, у постанові від 06.10.2015 по адміністративній справі №21-1306а15.

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Рішення про закриття провадження у справі не обмежує сторони у реалізації захисту свого права на квартиру у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 17, 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №804/4812/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Антона Олексійовича, Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування рішень про реєстрації права власності на квартиру.

Роз'яснити позивачу, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою, заявою про забезпечення позову та усіма доданими до них матеріалами.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у п'ятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.О. Верба