Справа № 803/845/17
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2017-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року Справа № 803/845/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Березної Т.О.,

представників третьої особи Католик Ю.В., Свідерського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у Волинській області третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Володимир-Волинська міська рада Волинської області про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 (далі - позивач, ОСОБА_5.) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Волинській області), в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.05.2017 №5 повністю та від 29.05.2017 №5 в частині збільшення суми податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб в розмірі 5867,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нарахування контролюючим органом згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень орендної плати за земельну ділянку, що перебуває в комунальній власності, згідно договору оренди землі від 14.11.2012 року за 2016-2017 роки є необґрунтованим та безпідставним, оскільки вищевказаний договір станом на 01.01.2016 року припинив свою дію і будь-яких додаткових угод сторонами не укладалось. При цьому на виконання рішення Володимир-Волинської міської ради від 09.09.2015 №46/11 орендарям було поновлено договір оренди вищевказаної земельної ділянки шляхом укладення нового договору оренди та зобов'язано провести його державну реєстрацію, однак така реєстрація проведена не була, відповідно в 2016 та 2017 роках спірна земельна ділянка не перебувала і не перебуває в користуванні (оренді) орендарів по договору від 14.11.2012 року, в тому числі ОСОБА_5

Ухвалою суду від 21.07.2017 залучено до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Володимир-Волинську міську раду Волинської області (а.с.40-42).

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Між Володимир-Волинською міською радою як орендодавцем та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 як орендарями 14.11.2012 року було укладено договір оренди землі строком на 2 роки. Вказаний договір після закінчення терміну його дії був поновлений згідно з рішенням міської ради від 09.09.2015 року шляхом укладення нового договору. Однак новий договір оренди не пройшов державну реєстрацію, відтак право оренди у позивача не виникло. За вказаних обставин представник позивача зазначає про безпідставне нарахування ОСОБА_7 орендної плати за 2016-2017 роки.

Представник відповідача в поданих запереченнях на адміністративний позов та в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що рішенням Володимир-Волинської міської ради від 09.09.2015 №46/11 поновлено термін дії договору оренди від 14.11.2012 року на п'ять років, тобто позивач є користувачем земельної ділянки, а отже й платником орендної плати. Хоча право оренди земельної ділянки за позивачем у встановленому законом порядку не зареєстровано, однак позивач продовжує фактичне користування орендованою земельною ділянкою. При цьому зазначила, що оскільки після закінчення строку дії договору оренди платник не передав земельну ділянку орендодавцю за актом приймання-передачі, продовжує нею користуватись та не отримав письмового заперечення від орендодавця щодо використання такої ділянки, то до поновлення дії договору оренди такий платник має сплачувати орендну плату відповідно до умов попереднього договору оренди землі.

Представники третьої особи у судовому засіданні заперечили проти позову ОСОБА_5, зазначивши, що позовні вимоги є не обґрунтованими та безпідставними, оскільки земельна ділянка, співорендарем якої є позивач, не повернена відповідно до акту прийому-передачі, як передбачено укладеним договором оренди землі від 14.11.2012 року, а тому знаходиться у користуванні ОСОБА_5 Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою і з 01.01.2016 року відповідно до внесених змін до ПК України державна реєстрація договорів оренди не є обов'язковою. Крім того, у власності ОСОБА_5І перебуває частина об'єкту нерухомості, яка безпосередньо знаходиться на вказаній ділянці, а тому просять в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14.11.2012 року між Володимир-Волинською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (Орендарі) укладено Договір оренди землі, відповідно до умов якого орендарі прийняли в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі промисловості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 5140 м2, в тому числі: 4406 м2 - капітальна одноповерхова споруда, 705 м2 - під проїздами, проходами, площадками, 29 м2 - під спорудами; на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна, приміщення, які належать орендарям на праві власності (а.с.7-8).

Згідно з п.10 даного Договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації.

Виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради листом №505/1.27/2-17 від 13.03.2017 року (а.с.23-24) повідомив Володимир-Волинську ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області про несплату орендарями орендної плати за земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з 16.11.2014 року. Даний лист також містить дані, що рішенням сесії Володимир-Волинської міської ради від 09.09.2015 року №46/11 поновлено термін дії договору оренди даної земельної ділянки на п'ять років, в п'ятиденний термін після прийняття такого рішення проект договору оренди землі разом з витягом з рішення були передані в ЦНАП для подальшого підписання та державної реєстрації згідно ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України і 25.11.2015 року, відповідно до опису видачі документів №П 5252, проект договору в трьох примірниках був виданий землекористувачам, однак право оренди земельної ділянки в подальшому не зареєстровано.

Головним управлінням ДФС у Волинській області на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України винесено податкові повідомлення-рішення: від 24.05.2017 №5, яким визначено ОСОБА_5 суму податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб за 2017 рік в розмірі 6219,6 грн., та від 29.05.2017 №5 про визначення суми податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб в розмірі 6182,64 грн., в тому числі: за 2014 рік - 315,10 грн., за 2016 рік - 5867,54 грн. (а.с.5-6).

Розрахунок грошових зобов'язань зроблено із врахуванням коефіцієнтів індексації та загальної кількості орендарів, тобто частка позивачки в розмірі орендної плати становить 1/5 (а.с.39).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпункту 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Отже, ПК України визначив обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Водночас справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХII ПК України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пункт 287.1 статті 287 ПК України передбачає, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Водночас частиною третьою статті 7 Закону України від 06.10.1998 №161-ХІV «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За статтями 125 і 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, незалежно від оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, фізична особа, яка є власником будівлі, споруди (їх частини) з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно сплачує земельний податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини).

Відтак, з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно у ОСОБА_5, як його співвласника, виник обов'язок зі сплати земельного податку за земельну ділянку, на якій розташовані відповідні об'єкти нерухомості.

Як свідчить пункт 3 договору оренди землі від 14.11.2012 року, який укладений між Володимир-Волинською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (Орендарі), на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться об'єкти нерухомого майна, приміщення, які належать орендарям на праві власності. Вказана обставина також підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.11.2007 року та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 03.12.2007 року, відповідно до яких ОСОБА_5 належить 1/5 частки в приватному володінні приміщенням майстерні по ремонту комбайнів площею 4521,6 м2 - «Д-2» по АДРЕСА_2 (а.с.52-53).

Позивач не спростовує факту володіння 1/5 частиною цього майна на праві приватної власності і користування таким нерухомим майном, в тому числі і земельною ділянкою під таким майном (об'єктами нерухомості) за адресою: АДРЕСА_1, а лише доводить перед судом відсутність обов'язку сплати земельного податку у зв'язку з відсутністю факту державної реєстрації нового укладеного договору оренди землі.

Однак, системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, яким може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №21-804а16, яка в силу частини першої статті 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Отже, посилання представника позивача на те, що відсутність державної реєстрації у встановленому законом порядку права оренди земельної ділянки у ОСОБА_5 не породжує обов'язку сплати орендної плати за земельну ділянку, є безпідставними, оскільки позивач зобов'язана нараховувати та сплачувати земельний податок на загальних підставах з моменту набуття права власності на нерухоме майно до моменту припинення цього права.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Стаття 654 ЦК передбачає розірвання договору в тій самій формі, що передбачена для його укладення.

Таким чином, для цілей регулювання земельних відносин виникнення права оренди земельної ділянки та припинення цього права пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору (припинення цього договору).

Однак, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні особи. Наведене означає і відсутність обов'язкової реєстрації факту розірвання, припинення договору оренди землі для встановлення обставин щодо припинення податкового обов'язку платника.

Враховуючи пріоритетність застосування спеціальних норм Податкового кодексу України перед іншими нормами законодавства у регулюванні податкових правовідносин, суд дійшов висновку, що недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельної ділянки (набуття і припинення цього права) не може бути підставою для звільнення землекористувача від плати за землю. При цьому, орендна плата є платежем за фактичне використання земельної ділянки, на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності землекористувача.

Як встановлено судом, за заявою співорендарів, в тому числі і ОСОБА_5 від 28.08.2015 року, рішенням Володимир-Волинської міської ради від 09.09.2015 року №46/11 поновлено договір оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 строком на 5 років (а.с.10-11, 60-62).

Пунктом 288.1 статті 288 ПК України визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до статті 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 і 278 цього Кодексу.

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього ж Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Водночас абзацом першим пункту 286.5 статті 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 24.05.2017 №5 та від 29.05.2017 №5 в частині збільшення суми податкового зобов'язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб в розмірі 5867,54 грн. є правомірними.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Головне управління ДФС у Волинській області як суб'єкт владних повноважень довело правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, а тому в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у Волинській області третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Володимир-Волинська міська рада Волинської області про скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Постанова в повному обсязі складена 08 серпня 2017 року.