Справа № 824/18/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/18/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Бідней О.В.,

представника відповідача Козлової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Чернівецької області про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, зобов'язання до вчинення певних дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Чернівецької області про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, зобов'язання до вчинення певних дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, а ухвалою суду від 17 лютого 2016 року частину з них залишено без розгляду.

Відтак, позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Чернівецької області про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органів прокуратури від 18 грудня 2015 року №1317-к;

- зобов'язати прокуратуру Чернівецької області поновити ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правого забезпечення;

- зобов'язати прокуратуру Чернівецької області виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала про те, що її незаконно, з порушенням вимог Кодексу законів про працю України, без запропонування посади, яка б відповідала її кваліфікації, було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Чернівецької області. При цьому зазначала, що у період з 24 липня 2015 року по день звільнення їй було запропоновано лише одну тимчасову посаду - спеціаліста 1 категорії прокуратури Путильського району, яка не відповідає їх кваліфікації й підлягала ліквідації 15 грудня 2015 року.

Крім цього, позивач вказувала, що при звільненні її з посади старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органів прокуратури відповідачем не було дотримано положень статей 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України й не враховано її високу кваліфікацію.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити. Вказував, зокрема, що звільнення ОСОБА_2 здійснено у зв'язку із скороченням загальної чисельності працівників органів прокуратури України відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Наголошував, що при прийнятті оскаржуваного наказу та звільненні позивача із займаної посади було дотримано норми Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю України, якими врегульована відповідна процедура звільнення особи з роботи.

Відповідно до заяви від 25 липня 2017 року позивач просила суд розгляд справи проводити без її участі.

В судовому засіданні 01 серпня 2017 року представник відповідача щодо задоволення позову заперечувала та просила суд в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши в ході судового розгляду справи пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на держаній службі й працювала в органах прокуратури Чернівецької області з 18 травня 1998 року.

З 14 січня 2015 року позивач працювала на посаді старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення.

Наказом Генеральної прокуратури України №60-ш від 15 липня 2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області ліквідовано окремі управління і відділи (78) та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Пунктом 2 цього ж наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області скорочено 58 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Пунктами 3,4,5,6,7,8,9,10,11 даного наказу у структурі прокуратури за рахунок резерву Генеральної прокуратури України утворено управління нагляду у кримінальному провадженні, управління представництва інтересів громадян та держави в суді, відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури області, відділ підтримання державного обвинувачення в суді, відділ ювенальної юстиції, відділ нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру, відділ організаційного та правового забезпечення, відділ ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційного-аналітичної роботи, відділ організації прийому громадян, розгляд звернень, запитів та зв'язку із громадськістю.

Наказом №657-к від 16 липня 2015 року прокуратурою Чернівецької області з метою об'єктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників утворено комісію до складу якої увійшли прокурор м. Чернівці, заступник прокурора, начальники управлінь та відділів, а також провідний спеціаліст відділу роботи з кадрами прокуратури області.

18 липня 2015 року відбулось засідання комісії по встановленню переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників прокуратури Чернівецької області, що оформлено відповідним протоколом.

Комісією було обговорено питання визначення переважного права на залишення на роботі працівників органів прокуратури області, які підлягають наступному вивільненню у зв'язку із скороченням штату працівників.

Серед списку осіб, посади яких підпадають під скорочення, значилася ОСОБА_2, яка займала посаду старшого прокурора прокуратури області з питань правового забезпечення.

Також було оголошено список працівників, яким комісією не запропоновано посаду в органах прокуратури Чернівецької області, до таких належала і позивач.

У протоколі від 18 липня 2015 року зазначено про те, що зважаючи на неможливість переведення на даний час на будь-яку іншу посаду, комісією вирішено попередити ОСОБА_2 про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

Листом №11/1732вн15 від 24 липня 2015 року прокуратурою Чернівецької області ОСОБА_2 письмово було попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів України про працю.

З попередженням ОСОБА_2 ознайомилась 07 вересня 2015 року.

Даним листом прокуратура Чернівецької області повідомляла, що ураховуючи суттєве скорочення штатної чисельності працівників органів прокуратури Чернівецької області, на час попередження вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу, відсутні.

Згідно з пунктом 5-1 прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» рекомендовано прийняти участь у конкурсному відборі на заняття посади керівника, першого заступника та заступника керівника відповідної місцевої прокуратури.

07 жовтня 2015 року позивачу було запропоновано посаду спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району Чернівецької області на період з 05 жовтня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до наказу Генерального прокурора №96ш у зв'язку з припиненням діяльності міських, районних, районних у місті та міжрайонних прокуратур.

Від указаної посади позивач відмовилась.

Наказом прокуратури Чернівецької області №1049-к від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення та органів прокуратури Чернівецької області з 12 грудня 2015 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.

З метою уточнення положень наказу прокурора Чернівецької області №1049-к від 28 жовтня 2015 та у зв'язку із перебуванням ОСОБА_2 на лікарняному, 18 грудня 2015 року наказом прокуратури Чернівецької області №1317-к ОСОБА_2 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення та органів прокуратури Чернівецької області з 19 грудня 2015 року, у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи своє звільнення із займаної посади незаконним, ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх трудових прав.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до пункту 5-1 пункту 4 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону (які набирають чинності 17 квітня 2016 року).

Оскільки положеннями Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує у спірних правовідносинах положення Кодексу законів про працю України, на які також міститься посилання в оскаржуваному наказі та які наводились сторонами в ході судового розгляду справи в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Так, зі статтею 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави ж припинення трудового договору передбачені статтею 36 Кодексу законів про працю України, відповідно до частини четвертої якої у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою - третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною ж другою статті 42 Кодексу законів про працю України передбачено кому надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Таким чином, звільнення прокурора з посади за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України повинно відбуватися з обов'язковим додержанням зазначених вище вимог законодавства, за змістом яких, зокрема, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які за своєю кваліфікацією може займати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі.

Аналогічного висновку притримується і Верховний Суд України, що відображено у його постановах від 01 жовтня 2013 року у справі №21-319а13, від 10 березня 2015 року у справі №21-52а15 та ін.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім цього, виходячи з аналізу наведених вище норм, варто зазначити, що у разі перетворення одного структурного підрозділу особи публічного права в інший або його перепрофілювання звільнення зі служби може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників. Саме собою перетворення без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

При цьому Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі №21-267а12 виклав позицію, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Також суд звертає увагу і на положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, в якій, зокрема, роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Генеральної прокуратури України №60-ш від 15 липня 2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області було скорочено 58 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, в тому числі і посада, яку займала позивач - старший прокурор прокуратури області з питань правового забезпечення.

Указана обставина сторонами справи визнавалась.

Судом встановлено, що на виконання наказу Генерального прокурора України № 60-ш від 15 липня 2015 року, наказу Генерального прокурора України № 64-ш від 15 липня 2015 року та з метою об'єктивного та неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при звільненні працівників, наказом прокурора Чернівецької області № 657-к від 16 липня 2015 року утворено відповідну комісію.

18 липня 2015 року на засіданні вказаної вище комісії при обговоренні питання визначення переважного права на залишення на роботі працівників органів прокуратури області, які підлягаю наступному вивільненню у зв'язку зі скороченням штату працівників, вирішено попередити позивача про наступне вивільнення працівників та неможливість переведення її на даний час на будь-яку іншу посаду.

Водночас суд зазначає, що для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо.

Однак, протокол засідання комісії від 18 липня 2015 року таких відомостей не місить.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 протягом всього періоду проходження служби в органах прокуратури неодноразово заохочувалась прокурором області та Генеральним прокурором України, їй двічі присвоювались класні чини, жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності.

Також згідно характеристики ділових і особистих якостей, підготовленої начальником відділу роботи з кадрами прокуратури області радником юстиції В. Гуменюк, ОСОБА_2 посаді старшого прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури Чернівецької області відповідає, може виконувати роботу з більшим обсягом. За рівнем фахової підготовки набутим досвідом в органах прокуратури області може забезпечити ділянку роботи на посаді старшого прокурора прокуратури області з питань правового забезпечення.

Вказана характеристика обговорена на оперативній нараді при начальнику відділу 31 грудня 2014 року

В ході судового розгляду справи відповідачем не спростовано доводів, наданих позивачем в обґрунтування позову, щодо не врахування при її звільненні переважного права на залишення на роботі порівняно з іншими працівниками.

Крім того, відповідачем не доведено та не надано суду жодних доказів, що позивач ухилялась від виконання своїх обов'язків, має низький професійний рівень, низьку продуктивність праці та не погашені дисциплінарні стягнення.

Згідно відомостей протоколу від 18 липня 2015 року комісія вирішила, що зважаючи на неможливість переведення на даний час на будь-яку іншу посаду, попередити позивача про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

Однак, у вказаному проколі відсутні посилання на підстави, обґрунтування та причини щодо неможливості переведення ОСОБА_2 на будь-яку іншу посаду у зв'язку зі скороченням штату.

Судом встановлено, що листом від 24 липня 2015 року прокуратурою Чернівецької області ОСОБА_2 попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів України про працю. З даним попередженням ОСОБА_2 ознайомилась тільки 07 вересня 2015 року.

Поряд з цим, як свідчать матеріали справи та підтверджувалось сторонами в судовому засіданні, 24 липня 2015 року позивач перебувала на робочому місці.

Однак при цьому, усупереч положенням статей 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України, позивачу не було запропоновано іншої посади в органі прокуратури.

Твердження відповідача про відсутність станом на 24 липня 2015 року вакантних посад суд оцінює критично, оскільки як вбачається з обставин справи, зокрема книги обліку наказів керівника прокуратури Чернівецької області, 24 липня 2015 року було заповнено лише 35 посад, тобто в прокуратурі області залишались вакантні посади.

Згідно наявних у справі матеріалів та підтверджувалось сторонами в ході судового розгляду справи, у період між попередженням позивача про звільнення із займаної посади та до звільнення в прокуратурі Чернівецької області існували вакантні посади у новостворених структурних підрозділах прокуратури області, а тому існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку відповідач-роботодавець всупереч наведеним вище положенням трудового законодавств не реалізував.

Судом встановлено, що відповідач при наявності вакантних посад, які були з 15 липня 2015 року, не запропонував позивачу жодної, яка б, зокрема, відповідала її кваліфікаційному рівню.

Згідно з Класифікатором професій (ДК 003:2010), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року №327 кваліфікація - здатність виконувати завдання та обов'язки відповідної роботи. Кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією. Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має дві вищі освіти, одна з яких за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста, що підтверджує рівень освіти та спеціалізації позивача.

До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема службових записок, доповідних чи документів про притягнення позивача до відповідальності за неналежне виконання службових обов'язків, які б свідчили про її низьку продуктивність праці.

Між тим, у даному випадку відповідачем було запропоновано позивачу лише одну посаду - спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району Чернівецької області, яка, згідно матеріалів справи та підтверджувалось представником відповідача, була тимчасовою.

Відтак, пропозиція зайняти фактично нижчу тимчасову посаду в структурі іншої юридичної особи не може бути розцінена як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього статтями 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Водночас посади, які утворені відповідно до наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року №60ш та інші вакантні прокурорські посади, відповідно до наявних у справі структури та штатного розпису прокуратури Чернівецької області, позивачу не пропонувалися.

Належних доказів, які б підтверджували об'єктивну неможливість запропонувати позивачу (в тому числі і 07 вересня 2015 року - день ознайомлення позивача із письмовим попередженням про звільнення, і 07 жовтня 2015 року - день пропонування посади спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району Чернівецької області) іншу вакантну посаду в прокуратурі Чернівецької області відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача із займаної посади.

Перевіряючи оскаржуваний позивачем наказ на відповідність його критеріям, наведеним у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що такий прийнято не на підставі та не у спосіб, встановлений законодавством, що регулює спірні правовідносини; є необґрунтованим, тобто таким, що прийнятий без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Відтак, оскаржуваний позивачем наказ прокурора Чернівецької області від 18 грудня 2015 року №1317-к є протиправний та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в указаній частині - задоволенню.

Поряд з цим, зважаючи на те, що указаним наказом фактично викладено в новій редакції пункт 2 наказу прокурора Чернівецької області від 28 жовтня 2015 року №1049-к, яким, власне, і було звільнено позивача із займаної посади, в частині дати звільнення, суд, враховуючи положення статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо права виходу за межі позовних вимог, вважає за необхідне також визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу прокурора Чернівецької області від 28 жовтня 2015 року №1049-к.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначеного в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України.

Наведене узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою, зокрема, в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.

Суд зазначає, що поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не варто ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, позивач повинен бути поновлений на посаді, з якої її незаконно звільнено.

При цьому суд також зважає на те, що позивач просила суд поновити її саме на посаді старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правого забезпечення.

Відтак, в указаній частині позов також підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно оскаржуваного наказу позивача звільнено із займаної посади з 19 грудня 2015 року.

Отже, датою її звільнення й останнім робочим днем є 19 грудня 2015 року.

Суд також звертає увагу на роз'яснення, що містяться в пункті 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до яких задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення з 20 грудня 2015 року.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

Згідно частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно абз. 3 пункту 2 указаного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідачем в ході судового розгляду справи надано довідку від 14 березня 2016 року №18/115вих-16, відповідно до якої сума заробітної плати ОСОБА_2 за жовтень 2015 року складала 10585,84 грн, за листопад 2015 року - 2779,07 грн, середньоденна заробітна плата станом на 19 грудня 2015 року - 534,60 грн.

Кількість робочих днів в період вимушеного прогулу позивача, який становить з 20 грудня 2015 року по 01 серпня 2017 року, складає 403 дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 215443 грн 80 коп (534,60 грн. х 403 роб. дні).

Вирішуючи позов в указаній частині судом також враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, відповідно до якої виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин (в тому числі і в разі виплати допомоги по безробіттю, вихідної допомоги).

Водночас варто зазначити, що відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Проте суд не враховує указані роз'яснення при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі наразі є неактуальними, адже вони були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 Кодексу законів про працю України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року, про що також указано Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із вирахуванням сум виплаченої їй допомоги по безробіттю та/чи вихідної допомоги, а тому відповідні доводи відповідача щодо цієї частини позову є безпідставними.

Згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки відповідачем в ході розгляду даної адміністративної справи не було доведено правомірність звільнення позивача з публічної служби, а доводи останнього в обґрунтування позову є обґрунтованими, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог повністю.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 8, 69, 70, 71, 86, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу прокурора Чернівецької області від 28 жовтня 2015 року №1049-к та наказ прокурора Чернівецької області від 18 грудня 2015 року №1317-к, якими старшого радника юстиції ОСОБА_2 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення та органів прокуратури Чернівецької області.

Поновити ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора прокуратури Чернівецької області з питань правового забезпечення з 20 грудня 2015 року.

Стягнути з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2015 року по 01 серпня 2017 року у розмірі 215443 (двісті п'ятнадцять тисяч чотириста сорок три) грн 80 коп.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 04 серпня 2017 року.