Справа № 524/6178/16-а
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 524/6178/16-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Канигіної Т.С., за участю: секретаря судового засідання - Скорика С.В., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача-2 - Вовк Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом
позивача Приватного підприємства "Дмитрій-мед"
до відповідачів: 1. Начальника Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області Щербака Сергія Леонідовича 2. Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області
про визнання протиправною та скасування постанови

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Полтавського окружного адміністративного суду перебуває справа за адміністративним позовом Приватного підприємства "Дмитрій-мед" (надалі - ПП "Дмитрій-мед") до начальника Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області Щербака Сергія Леонідовича, Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області (надалі - Управління держпраці у Полтавській області) про визнання протиправною та скасування постанови, у якій просить (з урахуванням уточнень позовних вимог від 26.10.2016):

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 16-03-214/540-59 від 25.07.2016.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що спірною постановою застосовано штраф відповідно до абзацу 4 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України за порушення мінімальних державних гарантій у зв'язку із невиплатою часткової грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівнику ПП "Дмитрій - мед". Позивач зауважив, що працівник під час звільнення повідомив про бажання отримати розрахунок не в день звільнення, а через два дні після звільнення; звільнений працівник бажав отримати компенсацію за невикористану відпустку після написання ним відповідної заяви. У зв'язку з чим, за твердженням позивача, прийняття відповідачем спірної постанови є протиправним.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. У письмових запереченнях відповідач-2 вказував на те, що за змістом положень статті 12 Закону України "Про оплату праці", частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України виплата при звільненні працівника грошової компенсації за невикористані дні відпустки належить до мінімальних державних гарантій. При цьому, за твердженням відповідача-2, за змістом позовної заяви та заперечень до акта перевірки позивач визнав порушення частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України.

Від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі /а.с.95/. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 29.06.2016 по 05.07.2016 Управлінням держпраці у Полтавській області проведено позапланову перевірку додержання ПП "Дмитрій - мед" законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт перевірки № 16-03-214/540 /а.с.10-23/.

Актом перевірки зафіксовано, зокрема порушення ПП "Дмитрій - мед" статті 83 Кодексу законів про працю України у зв'язку з тим, що не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника ОСОБА_5, а також при звільненні ОСОБА_5 виплату усіх сум, що належать їй від підприємства, не проведено у день звільнення.

25.07.2016 начальником Управління держпраці у Полтавській області Щербаком С.Л. за результатами розгляду акта перевірки № 16-03-214/540 від 05.07.2016 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 16-03-214/540-59, якою на підставі абзацу четвертого частини другої статті 265 КЗпП України на ПП "Дмитрій - мед" накладено штраф у розмірі 14500,00 грн /а.с. 4/.

Позивач не погодився із вказаною постановою та оскаржив її до суду.

Позивач у додаткових пояснення до позовної заяви зазначив, що не існувало підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", для проведення перевірки.

З цього приводу суд зазначає, що правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V.

Проте Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28.12.2014 (набрав чинності з 01.01.2015) внесено зміни до частини другої статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", а саме: зазначено, що дія Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

Лише Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" щодо лібералізації системи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 03.11.2016 № 1726-VIII, який набрав чинності 01.01.2017, внесені зміни у частину другу статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", виклавши її у такій редакції: "Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення".

Отже, на момент проведення перевірки позивача у спірних правовідносинах дія Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" не поширювалася на відносини, що виникають під час здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення. У зв'язку з чим доводи позивача в цій частині є безпідставними та не обґрунтованими.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, суд виходив з такого.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (надалі - Положення №96 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

У пункті 7 Положення № 96 зазначено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Управління держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, у зв'язку з чим має повноваження здійснювати державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю.

Як встановлено судом, у період з 29.06.2016 по 05.07.2016 заступником начальника відділу - державним інспектором Рогозіною Л.М. на підставі наказу Управління держпраці у Полтавській області від 23.06.2016 №88П та направлення на перевірку № 768 /а.с. 49-50/ проведено позапланову перевірку додержання ПП "Дмитрій - мед" законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Позаплановий захід здійснено у даному випадку за погодженням Державної служби України з питань праці /а.с. 48/.

Процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці (далі - Держпраці України) та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці визначено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України 02.07.2012 № 390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.07.2012 за № 1291/21603 (далі - Порядок № 390).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 390 позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення перевірки позивача став лист Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 17.05.2016 № 3725/10-09 щодо виплати позивачем заробітної плати в розмірі менше законодавчо встановленого рівня /а.с. 47/. Також, як вищезазначено, позаплановий захід здійснено за погодженням 22.06.2016 Державної служби України з питань праці /а.с. 48/.

Отже, перевірку позивача проведено Управлінням держпраці у Полтавській області правомірно за наявності підстав, визначених Порядком № 390, у межах повноважень, визначених Положенням № 96.

Позивач неодноразово зазначав, що Управлінням держпраці у Полтавській області порушено пункт 6 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (надалі - Порядок № 509).

Так, згідно з пунктом 2 Порядку № 509 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа) (пункт 3 Порядку № 509).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).

У разі надходження від суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держпраці, його заступниками, але не більше ніж на 10 днів (пункт 5 Порядку № 509).

Пунктом 6 Порядку № 509 визначено, що про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Представник позивача звертав увагу суду на те, що лист-повідомлення Управління держпраці у Полтавській області від 14.07.2016 № 2667/02-12 про проведення розгляду справи про накладення на ПП "Дмитрій - мед" штрафу за порушення законодавства про працю за матеріалами перевірки, оформленої актом № 16-03-214/540 від 05.07.2016, який відбудеться 25.07.2016 о 13 год. 30 хв. за відповідною адресою, представник позивача отримав у день слухання - 25.07.2016 о 14 год. 10 хв.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рекомендований лист про розгляд справи про накладення штрафу на позивача, останній отримав 25.07.2016, проте, на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення /а.с. 149/ відсутній час його отримання. Скорочена довідка результату відстеження пересилання поштового відправлення /а.с. 147/ не вважається належним доказом визначення часу отримання позивачем листа-повідомлення від 14.07.2016 № 2667/02-12, оскільки не містить часу вручення адресату особисто поштового відправлення, але лише містить час створення цієї довідки.

Таким чином, позивачем не надано суду доказів в обґрунтування своїх доводів щодо часу отримання вказаного повідомлення відповідача-2, а також доказів того, що позивач був позбавлений права вчасно з'явитись цього дня на слухання справи.

При цьому, відповідно до пункту 4 Порядку № 509 справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд; згідно з пунктом 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Так, лист-повідомлення Управління держпраці у Полтавській області від 14.07.2016 № 2667/02-12 про проведення розгляду справи про накладення на ПП "Дмитрій - мед" штрафу за порушення законодавства про працю відправлено відповідачем 14.07.2016 /а.с. 149/.

Отже, відповідачем проінформовано позивача про розгляд справи відповідно до пункту 6 Порядку № 509.

До того ж, суд зауважує, що нез'явлення позивача на слухання справи про накладення на нього штрафу за порушення законодавства про працю не позбавляє ПП "Дмитрій - мед" на оскарження рішення суб'єкта владних повноважень про накладення штрафу, як це передбачено пунктом 10 Порядку № 509.

За результатами перевірки складено акт № 16-03-214/540, у якому зафіксовано, зокрема порушення позивачем статті 83 Кодексу законів про працю України у зв'язку з тим, що не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника ОСОБА_5, а також при звільненні ОСОБА_5 виплату усіх сум, що належать їй від підприємства, не проведено у день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, згідно з наказом ПП "Дмитрій - мед" від 02.02.2015 № 5 ОСОБА_5 прийнята на посаду медичної операційної сестри за сумісництвом на 0,5 ставки від мінімальної заробітної плати, оплата праці почасова /а.с. 66/.

Відповідно до наказу ПП "Дмитрій - мед" від 29.01.2016 № 7 ОСОБА_5 звільнена за власним бажанням згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України з 29.01.2016 /а.с. 66/.

У детальному описі виявлених порушень акта перевірки зазначено, що підтвердження про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку при перевірці позивачем не надано (відсутня) /а.с. 20/.

При цьому, виплату належних працівнику (ОСОБА_5) сум при звільненні проведено лише 01.02.2016 шляхом перерахування коштів на особовий рахунок у банку.

Позивач виплату належних ОСОБА_5 сум при звільненні не у день звільнення 29.01.2016, а 01.02.2016 пояснював тим, що ОСОБА_5 попросила, щоб повний розрахунок з нею було проведено 01.02.2016 (понеділок), оскільки днем звільнення було 29.01.2016 - п'ятниця, і їй було зручніше отримати кошти в понеділок /а.с. 115/.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, законом визначено імперативний обов'язок підприємства сплачувати належні працівнику суму в день його звільнення з метою дотримання прав та законних інтересів такого працівника. Жодних положень щодо інших строків розрахунку з працівником, у тому числі на його вимогу, чинне законодавство не містить.

Таким чином, відповідачем правомірно встановлено порушення позивачем частини першої статті 116 КЗпП України, викладене у пункті 7 акта перевірки.

Стосовно викладеного в акті перевірки порушення позивачем статті 83 КЗпП України, а саме: невиплати компенсації за невикористану відпустку суд зазначає таке.

Позивач, обґрунтовуючи законність такої невиплати, посилався на те, що ОСОБА_5 прохала не виплачувати їй таку компенсацію при звільненні, оскільки планувала повернутись на роботу до ПП "Дмитрій - мед" та використати відпустку в подальшому /а.с. 115/. Однак, з незалежним від неї причин, не змогла знову працювати в ПП "Дмитрій - мед", тому 29.07.2016 звернулась до позивача із заявою /а.с. 39/ про нарахування компенсації за невикористану відпустку за період з 02.02.2015 по 29.01.2016.

Згідно з видатковим касовим ордером від 29.07.2016 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 491,50 грн виплачено ОСОБА_5 29.07.2016 /а.с. 116/.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Як вищезазначено, згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Враховуючи те, що позивачем здійснено розрахунок та виплату компенсації щорічної відпустки ОСОБА_5 при звільненні не у день звільнення 29.01.2016, а 29.07.2016, відповідачем правомірно констатовано в акті перевірки порушення позивачем норм частини першої статті 83 КЗпП України.

При цьому, суд зауважує, що факт невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні ОСОБА_5 позивачем ні під час перевірки, ні в ході судового розгляду справи не заперечувався та підтверджений долученими до матеріалів справи видатковим касовим ордером /а.с. 116/.

Однак позивач не згоден із кваліфікацію зазначеного порушення відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 265 КЗпП України.

Так, абзацом четвертим частини другої статті 265 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Поняття мінімальних державних гарантій в оплаті праці міститься у статті 12 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР, частиною першою якої передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про оплату праці" норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Аналіз норм законодавства про працю свідчить, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є фактично оплатою працівнику щорічної відпустки, але за час відпочинку, яким він не скористався, при цьому нарахування заробітної плати за час щорічної відпустки і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки здійснюється однаково, із урахуванням норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Також суд враховує, що обов'язковість виплати грошової компенсації за всі не використані працівником дні щорічної відпустки у разі звільнення працівника встановлена частиною першою статті 83 КЗпП України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є мінімальною державною гарантією в оплаті праці.

Посилання позивача на те, що державною гарантією є мінімальний розмір заробітної плати, як і саме мінімальний розмір оплати щорічної відпустки, суд відхиляє, оскільки в силу положень частини статті 8 Закону України "Про оплату праці" держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.

Посилання позивача на те, що актом перевірки підтверджено, що позивачем виконуються вимоги трудового законодавства щодо виплати всіх належних нарахувань звільненим працівникам, тобто актом перевірки не встановлено порушень позивачем мінімальних державних гарантій, суд вважає необґрунтованими, оскільки порушення позивачем мінімальних державних гарантій у зв'язку із невиплатою грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника зафіксовано у пункті 8 акта перевірки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено частиною першою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, згідно з положеннями частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, доведено правомірність прийнятої постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 25.07.20146 № 16-03-214/540/59 на підставі акта перевірки від 05.07.2016 №16-03-214/540.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, при цьому, представником відповідача-2 в повній мірі доведено, що відповідачі діяли на підставі та в межах повноважень, визначених законом. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства "Дмитрій-мед" до начальника Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області Щербака Сергія Леонідовича, Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 01.08.2017.

Суддя Т.С. Канигіна