Справа № 819/832/17
Суддя: Білоус Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/832/17

19 липня 2017 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Тернопільської області про стягнення заборгованості із виплати суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Тернопільської області, в якому із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить:

- визнати протиправними та нечинними дії Державної судової адміністрації щодо затвердження з 01.01.2017 р. в штатному розписі Апеляційного суду Тернопільської області базового посадового окладу судді Ткач Олександри Іванівни в розмірі 17600 грн. та допустити поворот виконання шляхом внесення змін в штатний розпис Апеляційного суду Тернопільської області стосовно розміру базового посадового окладу судді, виходячи з мінімальної зарплати, зазначивши його в розмірі 35200 грн. з 01.01.2017 р.;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України провести перерахунок з 01.01.2017 р. належної ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу 35200 грн. з врахуванням проведених виплат та дофінансувати Апеляційний суд Тернопільської області на суму 126823,56 грн. для виплати їй суддівської винагороди виходячи з посадового окладу в розмірі 35200 грн. з належними доплатами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а згідно п. 1 ч. 4 цієї ж норми посадовий оклад судді апеляційного суду встановлюється пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1. Ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відтак, посадовий оклад судді апеляційного суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 35200 грн., виходячи з розрахунку 3200 грн. (мінімальна заробітна плата) х 10 (мінімальних заробітних плат) х 1,1 (коефіцієнт судді апеляційного суду). Обрахунок суддівської винагороди протиправно здійснено із розрахункової величини в розмірі 1600 грн., визначеної п. 3 р. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 р. № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України", а не із розміру мінімальної заробітної плати, як вказано в Законі України "Про судоустрій та статус суддів". Однак, з січня по квітень 2017 р. Відповідачем, в порушення зазначених норм, нараховано та виплачено суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу у розмірі 17600 грн. Також вважає, що такі порушення настали внаслідок протиправних дій ДСА України щодо затвердження з 01.01.2017 р. в штатному розписі Апеляційного суду Тернопільської області базового посадового окладу судді Ткач Олександри Іванівни в розмірі 17600 грн. Просить визнати їх нечинними та допустити поворот виконання шляхом внесення змін в штатний розпис Апеляційного суду Тернопільської області стосовно розміру базового посадового окладу судді, виходячи з мінімальної зарплати, зазначивши його в розмірі 35200 грн. з 01.01.2017.

За таких обставин, недоплату суддівської винагороди за період з січня по квітень 2017 р. вважає протиправною, що зумовило звернення до суду.

Позивач не заперечувала проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України в судове засідання не прибула, подала письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, проти позовних вимог заперечила та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У письмових запереченнях на адміністративний позов зазначила, що п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. Зазначила, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів всього суспільства. Відтак, законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Також просила врахувати правовий висновок з окремих питань, що виникли під час розгляду судами справ щодо виплати після 01.01.2017 р. суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання. За таких обставин позовні вимоги Позивача вважає безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

Представник відповідача - Апеляційного суду Тернопільської області у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату та час слухання справи повідомлений належним чином.

Таким чином, з огляду на вжиття судом всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення належним чином сторін про наявність судової справи з їх участю та можливість реалізації ними права захисту у судовому порядку їх прав та інтересів, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд, у відповідності до положень ч.1 ст.41, ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав за доцільне проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові, та надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.02.1993 р. рішенням сесії Тернопільської обласної ради народних депутатів № 9 ОСОБА_1 обрана суддею Тернопільського міського суду.

З 07.04.1998 р. ОСОБА_1 працює суддею Апеляційного суду Тернопільської області (до 27.08.2001 р. - Тернопільського обласного суду).

Станом на час розгляду даної адміністративної справи судом Позивач кваліфікаційне оцінювання не проходила, оскільки була призначена на посаду судді до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно виписки зі штатного розпису Апеляційного суду Тернопільської області на 2017 рік, посадовий оклад судді Апеляційного суду Тернопільської області станом на 2017 р. становить 17600 грн.

Відповідно до п. 23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 р. № 1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453.

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді апеляційного суду - 1,1 (п. 1 ч. 4 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" з 1 січня 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3200 гривень.

Отже, враховуючи, що 10 мінімальних заробітних плат у 2017 році дорівнюю 32000 грн., посадовий оклад Позивача, як судді апеляційного суду, з урахуванням коефіцієнту 1,1, в зазначений період повинен складати 35200 грн.

Щодо твердження Відповідача стосовно того, що п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", встановлено, що: "мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, до внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень", суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, як Конституцією України, так і Законами України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII та від 07.07.2010 р. № 2453-VI, передбачено, що розмір суддівської винагороди регулюється виключно законом про судоустрій і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Зазначені норми носять імперативний характер, отже, розмір суддівської винагороди судді визначається лише спеціальним законом і не може регулюватись іншими законами України.

Статтею 22 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) відзначив, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону N 2453 в редакції Закону N 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов'язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому законом порядку, оскільки є невід'ємним елементом гарантій незалежності суддів.

При цьому, суд не приймає уваги твердження Відповідача про те, що нарахування та виплата заробітної плати судді здійснюється на підставі листа Державної судової адміністрації № 11-256/17 від 13.01.2017 р., з якого вбачається, що з врахуванням п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а застосовується як розрахункова величина 1600 грн. до внесення відповідних змін до законів України, оскільки лист Державної судової адміністрації України не є розпорядчим актом, що регламентує відносини нарахування та виплати заробітної плати суддям.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 р. № 1774-VIII не є законом про судоустрій, а тому відповідно до ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 р. № 1402-VIII не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України" (Заява № 10972/05) вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні також зауважив, що виплата забезпечення, що розглядається, здійснювалась з огляду лише на єдину об'єктивну умову - належність до рядового або в начальницького складу органів внутрішніх справ. Оскільки заявник виконав цю умову, він може вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати виплату, яка розглядається. Замінювати національні органи у тлумаченні національного законодавства не є завданням Суду. Однак, національні суди аргументували свої рішення тим, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" не передбачав видатків для виплат, передбачених Указом Президента, і, відповідно, постановили, що заявник не мав права на такі виплати протягом відповідного періоду згідно з Законом України "Про бюджетну систему України". Таким чином, виявляється, що національні суди проігнорували положення статті 28 Закону України "Про бюджетну систему України", яке забороняло вносити зміни до законодавства Законом про Державний бюджет України, спочатку зміни слід було внести до відповідних законів. Більше того, Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (див., з-поміж інших судових рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), згадане вище, пункт 35). Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі (пункт 24).

Разом з тим, приписами ст. 10 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Враховуючи, що в Законі України "Про Державний бюджет на 2017 рік" відсутній будь-який інший місячний розмір мінімальної заробітної плати ніж 3200 грн., суд приходить до висновку, що з 01.01.2017 р. 1600 грн. є розміром спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 р.

Суд наголошує, що відповідно до приписів ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, розмір посадового окладу судді апеляційного суду обраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не іншої розрахункової величини. В один і той же період часу не може існувати одночасно два відмінних один від одного розміру мінімальної заробітної плати.

Встановлення розміру суддівської винагороди судді безпосередньо законом про судоустрій, є вимогою, конституційною гарантією, а не рекомендацією до органів влади.

Також суд не приймає до уваги правовий висновок з окремих питань, що виникли під час розгляду судами справ щодо виплати після 01.01.2017 р. суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, оскільки відповідно до норм КАС України обов"язковим для суду є згідно приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України виключно Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові.

Разом з тим, суд погоджується з позицією Відповідача, щодо того, що соціально-економічні права не є абсолютними, і у разі неможливості їх фінансово забезпечити, держава має право на прийняття рішень пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, у тому числі, щодо розміру суддівської винагороди.

Виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але враховуючи вимоги ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 № 1402-VIII, ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.10 № 2453-VI, це повинно бути передбачено виключено у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право Позивача на передбачений Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", з урахуванням коефіцієнту 1,1 як судді апеляційного суду, починаючи з 01.01.2017 р.

Щодо позовних вимог у частині визнання протиправними та нечинними дії Державної судової адміністрації України щодо затвердження з 01.01.2017 р. в штатному розписі Апеляційного суду Тернопільської області базового посадового окладу судді Ткач Олександри Іванівни в розмірі 17600 грн. та допустити поворот виконання шляхом внесення змін в штатний розпис Апеляційного суду Тернопільської області стосовно розміру базового посадового окладу судді, виходячи з мінімальної зарплати, зазначивши його в розмірі 35200 грн з 01.01.2017, суд зазначає наступне.

Позивач, в обгрунтування такого способу захисту, а саме допустити поворот виконання шляхом внесення змін в штатний розпис Апеляційного суду Тернопільської області стосовно розміру базового посадового окладу судді, виходячи з мінімальної зарплати, зазначивши його в розмірі 35200 грн з 01.01.2017 р. посилається на норми ст. 162 КАС України.

Згідно з ч. 4 ст. 105 КАС України, адміністративний позов може містити, зокрема, як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Тобто, за приписами п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти постанову про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. У спірному випадку Позивач просить визнати протиправними та нечинними дії ДСА України щодо затвердження з 01.01.2017 р. в штатному розписі Апеляційного суду Тернопільської області базового посадового окладу судді Ткач Олександри Іванівни в розмірі 17600 грн., та не оскаржує будь-яке рішення відповідача. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги в порядку і спосіб заявлений позивачем.

У своєму рішенні від 16.09.2015 р. у справі № 21-1465а15, Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Визнання протиправними і нечинними дій Державної судової адміністрації України щодо затвердження з 01.01.2017 р. в штатному розписі Апеляційного суду Тернопільської області базового посадового окладу судді Ткач Олександри Іванівни в розмірі 17600 грн., як самостійний спосіб захисту, не забезпечує захисту прав позивача у спірних правовідносинах.

Відтак, суд приходить до висноку про відсутність підстав для задоволення такої вимоги у порядку та спосіб, визначений позивачем.

В той же час, ч. 2 ст. 162 КАС України передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 р., суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням вищевикладеного, у даному випадку, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи, а саме: шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з січеня по квітень 2017 року, з вирахуванням виплаченої суми суддівської винагороди, при розрахунку посадового окладу якої застосувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину у розмірі 3200 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При прийнятті рішення по суті, судом береться до уваги Європейська хартія про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року, у відповідності до якої, закон дає кожному судді, який вважає, що його права по закону чи у більш широкому значенні його незалежність, чи незалежність юридичного процесу так або інакше знаходяться під загрозою, або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, що наділений ефективними засобами правового впливу або такого, який здатен запропонувати такий засіб.

За наведених обставин, повно і всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх наявними в справі доказами, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що Позивач мала обгрунтовані сподівання отримати суддівську винагороду з розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої станом на 01.01.2017 року, а саме 3200 грн., а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Відтак, постанова підлягає до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 01.04.2017, з вирахуванням виплаченої суми суддівської винагороди, при розрахунку посадового окладу якої застосувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину у розмірі 3200 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.