Справа № 521/17993/16-а
Суддя: Мазун І. А.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/521/42/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року Малиновський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря - Бурдейного В.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці державної фіскальної служби України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі,-

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Одеської митниці державної фіскальної служби України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі, та просить суд, згідно останніх уточнень, скасувати постанову Одеської митниці ДФС України № 1021/50000/16 від 08.02.2017р. про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, що передбачене ст. 485 МК України, якою накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 582 324,21 грн. та закрити провадження у справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 18.08.2016р. на пункті пропуску «Рені-Джюрджюлешти (авто)» митного посту «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС прибув легковий автомобіль марки «Нісан Прем'єра», державний номер НОМЕР_1, болгарської реєстрації, який прямував із Болгарії (м. Софія) до України (м. Одеса) під керуванням позивача, позивач подав для проходження митного контролю паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_2, виданий 21.07.2016 року. При проведенні спільного митно-прикордонного контролю встановлено, що він є громадянином України, у зв'язку із чим складено протокол про порушення митних правил, й 08.02.2017 року оскаржуваною постановою було визнано його винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, які згідно розрахунку складають 582 324,21 грн. Жодного умислу в його діях на ухилення від сплати митних платежів відповідачем не встановлено.

За даних обставин позивач звернувся до суду з заявленими вимогами.

В судове засідання сторони не з»явилися, сповіщені належним чином.. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

В матеріалах справи наявні заперечення Одеської митниці ДФС, в яких представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивач є громадянином України, в нього є український паспорт, а отже він повинен був сплатити митні платежі, передбачені Митним кодексом України.

Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.08.2016 року о 08.58 год. в пункті пропуску «Рені-Джюрджюлешти (авто)» митного посту «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС прибув легковий автомобіль марки «Нісан Прем'єра», державний номер НОМЕР_1, болгарської реєстрації, який прямував із Болгарії (м. Софія) до України (м. Одеса) під керуванням позивача, позивач подав для проходження митного контролю паспорт гр. Болгарії № НОМЕР_2, виданий 21.07.2016 року органом МВР Софія на своє ім'я, та митну декларацію, де зазначив, що є громадянином Болгарії (нерезидентом) і ввозить вказаний автомобіль в режимі тимчасового ввезення. При подачі митної декларації позивачем було заявлено, що він є нерезидентом України.

Статтею 4 Митного кодексу України визначає, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом, у розумінні Митного кодексу України, є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як і громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Однак при здійсненні спільного митно-прикордонного контролю даного автомобіля було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 є громадянином України, має закордонний паспорт громадянина України № НОМЕР_3, виданий 24.10.2013р. та проживає за адресою: Україна, АДРЕСА_1, після чого складено протокол про порушення митних правил.

Постановою Одеської митниці ДФС України № 1021/50000/16 від 08.02.2017р. позивача притягнено до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, що передбачене ст. 485 МК України, та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 582 324,21 грн.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.380 Митного кодексу України від 13 березня 2012 року №4495-УІ тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою, при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування, митних платежів або звільненні від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом.

Відповідно до ч.1 ст. 458 Митного кодексу України (МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 531 МК України, підставами для скасування або зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення тих митних правил, які ставляться в вину правопорушнику, тобто з наданих суду письмових доказів, у діях позивачва не вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, оскільки у його діях відсутня вина у формі умислу або необережності, суспільно-небезпечні наслідки його дій не встановлені.

Так, відповідно до ст.485 Митного кодексу України (далі МК України) заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Згідно до ч.1 ст. 494, ч.1 ст.495 МК України про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді. Посадова особа органу доходів і зборів, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Таким чином, аналізуючи положення зазначеної статті, суд прийшов до висновку про те, що склад правопорушення викладений в даній нормі передбачає спеціальну протиправну мету дій декларанта щодо заявлення неправдивих відомостей неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру. Наявність спеціальної протиправної мети в диспозиції вказаної норми свідчить про те, що зазначене правопорушення може бути вчинене лише з умисною формою вини.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивач постійно проживає на території Держави України, оскільки має паспорт та зареєстрований в Україні, а отже є резидентом у розумінні вимог митного законодавства, то суд не може прийняти їх до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 6 зазначеного Закону визначає, що реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Однак, в оскаржуваній постанові про порушення митних правил Одеська митниця ДФС посилалась на те, що позивач є громадянином України та повинен нести відповідальність відповідно до вимог законодавства даної держави як громадянин України. При цьому, роблячи наголос на українському громадянстві позивача та на непроходженні позивача процедури припинення громадянства України, митний орган намагається підмінити поняття, оскільки, як зазначало вище, єдиною вагомою обставиною є постійне проживання особи.

Що стосується встановлення місця проживання особи відповідач посилався на те, що відповідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 04.07.2012 року за адресою: АДРЕСА_1, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_4, виданим 04.06.2002р. Ренійсьим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, а тому є резидентом України.

Згідно Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття "місце проживання", під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Судом встановлено, що позивач має паспорт громадянина Болгарії, має постійне місце проживання в Болгарії та знаходиться у трудових відносинах з компанією ТОВ «Балкански Търговци», періодично їздить до України за дорученням компанії, про що свідчить службова довідка від 14.06.20017р. Перетин кордону України позивачем був зумовлений у зв»язку із зазначеними трудовими відносинами. Судом в ході розгляду справи не було встановлено наявність у позивача на території України будь-якого доходу, майна на праві власності, а також не встановлено, що останній працює чи займається підприємницькою діяльністю..

Таким чином, позивач у розумінні Митного кодексу України є нерезидентом України, та не може нести адміністративну відповідальність, як резидент України, за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України.

Крім того, оскільки позивач є нерезидентом України, тому, незалежно від того, який паспорт ним було пред'явлено при митному оформленні транспортного засобу, він звільняється від сплати митних платежів за тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування на територію України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Що стосується вимог про закриття провадження у справі суд зазначає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України, як і закриття провадження у такій адміністративній справі, наділений виключно державний орган - орган доходів і зборів (ч.1 ст.522 МК України), а суд лише перевіряє законність і обгрунтованість спірного рішення, а не приймає рішення замість нього, що повністю узгоджується з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про скасування постанови Одеської митниці ДФС України № 1021/50000/16 від 08.02.2017р. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, що передбачене ст. 485 МК України, якою накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 582 324,21 грн. та відмови в позовних вимогах про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст.50, 277-278, 380, 485, 487 Митного кодексу України, ст.ст. 2, 6 Закону України «Про громадянство», ст. ст. 6-12, 71, 86, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці державної фіскальної служби України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі - задовольнити частково.

Постанову Одеської митниці ДФС України № 1021/50000/16 від 08.02.2017р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, що передбачене ст. 485 МК України, якою накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 582 324,21 грн. скасувати.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції на протязі 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: І.А.Мазун