Справа № 265/2627/17
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/2627/17
Провадження №2-а/265/152/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.

за участю секретаря судового засідання - Мамаєвої С.В.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії. У обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуваючи на посаді старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області, звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», однак рішенням УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя йому було відмовлено в призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років, як працівнику прокуратури, що має спеціальний стаж роботи 21 рік 7 місяців та 17 днів, у т. ч. стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 2 місяці та 17 днів. Не погодившись з відмовою УПФУ , ним було оскаржено зазначену відмову та постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 20 жовтня 2016 року зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя призначити позивачу з 27 вересня 2016 року пенсію за вислугу років, у розмірі 90 % від місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру відповідно до довідки Прокуратури Донецької області від 21 вересня 2016 року. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано частково та визнано протиправним та скасоване рішення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя № 4237/919 від 03 жовтня 2016 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, а також покладено обов'язок розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 27 вересня 2016 року та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм пенсійного законодавства. 10 січня 2017 року Управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя на Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року було подана касаційну скаргу, яка до теперішнього часу не розглянута. Разом з тим, рішенням № 4237/919-2 від 06 лютого 2017 року Управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, позивачу повторно відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ). З вказаною вимогою не згоден, оскільки на момент його звернення із заявою про призначення пенсії і на теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ, відповідно до ст. 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Разом з тим, , ч.1 ст. 86 цього ж Закону передбачене поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років, чим значно погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію. У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Отже, в період часу з 2001 року по 2011 рік, позивач працював на посадах в органах прокуратури, та мав стаж роботи понад 16 років, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури понад 14 років. Отже вважає, що має достатню кількість спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років. Просить визнати відмову відповідача у призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення за № № 4237/919-2 від 06 лютого 2017 року, визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж 21 рік 7 місяців 17 днів, у тому числі за посадами прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 2 місяці 17 днів, а також зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя призначити, нарахувати та виплачувати йому пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 13187,95 грн. відповідно до довідки прокуратури Донецької області від 21 вересня 2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 27 вересня 2016 року.

Позивач в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Представник відповідача Бірченко М.С., діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав суду письмові заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позову, на обґрунтування заперечень зазначив, що відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: … з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років… Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ з 15 липня 2015 року втратив чинність (за виключенням окремих положень) у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року. Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону, щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». До 1 червня 2015 року відповідний Закон прийнято не було, тому пенсійний орган правомірно відмовив у призначені пенсії.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 (рішення N 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в Рішенні N 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 20 березня 2002 N 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей.

У мотивувальній частині Рішення від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 Конституційний Суд України також зазначив: «Служба в міліції, прокуратурі, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення».

Необхідно також зазначити, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законами, зокрема Законом України "Про прокуратуру" (1789-12), є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для працівників таких органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 (v005p710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (Рішення від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany"). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Отже, суд наголошує, що розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Судом було встановлено, що 27 вересня 2016 року ОСОБА_1 звертався до УПФУ в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя Донецької області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII, (в редакції від 2001 року).

Рішенням № 4237/919 від 03 жовтня 2016 року позивачу було відмовлено у здійснені таких дій, посилаючись на відсутність законних підстав для призначення пенсії на підставі положень Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії або щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до спеціальних законів, у т.ч. Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано частково та визнано протиправним та скасоване рішення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя № 4237/919 від 03 жовтня 2016 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, покладено обов'язок розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років від 27 вересня 2016 року та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм пенсійного законодавства.

10 січня 2017 року УПФ України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя на Постанову Донецького Апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року була подана касаційна скарга, яка до теперішнього часу не розглянута.

Виконуючи постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням № 4237/919-2 від 06 лютого 2017 року Управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, позивачу повторно відмовлено у призначенні пенсії.

На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, відповідно до ст. 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Частиною 1 ст. 86 цього ж Закону передбачене поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років. Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію, щодо необхідної вислуги.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону від 14.10.2014 № 1697-VII позивачу станом на вересень 2016 року потрібно було б мати спеціальний стаж 22 роки і 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Проте, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Тобто вказані вище норми Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII є дискримінаційними, оскільки суттєво звужують соціальні гарантії працівників правоохоронних органів, та відповідно до положень ст. 22 Конституції не підлягають застосуванню в даних правовідносинах.

У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Судом встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, його стаж роботи складав 21 рік 7 місяців 17 днів, який складається з: 2 роки 5 місяців - половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі ( період з 01 вересня 1992 року по 30 червня 1997 року), що підтверджується копією диплома Національної юридичної Академії імені Ярослава Мудрого серії ЛО ВЕ № 000594 від 30 червня 1997 року; 19 років 2 місяці 17 днів - робота в органах прокуратури ( період з 09 липня 1997 року по 26 вересня 2016 року), що підтверджується копією трудової книжки серії АА № 149633. Вказану обставину відповідач не оспорює.

Згідно з нормами ч.ч.1-3 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 16 листопада 1995 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст.56 Закону України «Про прокуратуру» , в тому числі у військовій прокуратурі, стажистам в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах інших організацій, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки прокуратури Донецької області від 12 вересня 2016 року № 18-57- 1721, заробітна плата позивача складається з окладу - 2023 грн., класного чину - 135 грн., вислуги років - 606,90 грн. Інші виплати, які передбачені законодавством: 1) з 01 вересня 2011 року по 30 січня 2012 року = 53635,08х1,28=68652,90; 2) з 31 січня 2012 року по 28 березня 2012 року = 10339,70х1,29=13338,21; 3) з 29 березня 2012 року по 13 червня 2012 року = 10858,71х1,34=14550,67; 4) з 14 червня 2012 року по 01 серпня 2014 року = 216863,94х1,24= 268911,29; 5) з 02 серпня 2014 року по 30 листопада 2015 року = 143915,41х1,23=177015,95; 6) з 01 грудня 2015 року по 31 серпня 2016 року = 82908,09х1,00=82908,09. Разом сума інших виплат становить: 68652,90 + 13338,21 + 14550,67 + 268911,29 + 177015,95 + 82908,09 : 60 = 10422,95 грн. Всього: 2023,00 (посадовий оклад) + 135,00 (надбавка за класний чин) + 606,90 (надбавка за вислугу років) + 10422,95 (сума інших виплат) = 13187,85 грн.

З урахуванням вищевказаного, оцінивши всі обставини у їх сукупності, суд вважає, що позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2 7, 8-11, 17,18,69,71,72, 86, 159-163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення № 4237/919-2 від 06 лютого 2017 року.

Визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 спеціальний стаж 21 рік 7 місяців 17 днів, у тому числі за посадами прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 2 місяці 17 днів.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 13187,95 грн., відповідно до довідки прокуратури Донецької області від 21 вересня 2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 27 вересня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Маріуполя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Суддя І.М. Міхєєва