Справа № 826/5376/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 червня 2017 року № 826/5376/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (надалі - Відповідач), в якому просила: визнати дії Генерального прокурора України протиправними; зобов'язати Генеральну прокуратуру України поновити провадження за скаргою ОСОБА_1; зобов'язати Генеральну прокуратуру України провести розслідування фактів наведений в скарзі ОСОБА_1, зобов'язати Генеральну прокуратуру України розглянути скаргу ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства (в присутності ОСОБА_1 для ознайомлення матеріалів перевірки скарги, з розглядом всіх питань скарги), стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду в сумі 6000 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що дії Відповідача по розгляду звернення ОСОБА_1 є неправомірними, оскільки Генеральною прокуратурою України не розглянуто по суті заяву Позивача та не надано обґрунтованої та повної відповіді щодо поставлених в ній питань. Крім цього, Позивач наголосила, що розгляд заяви було здійснено з порушенням процедури розгляду, а саме в порушення приписів законодавства розглянуто без її присутності.

Позивачем подано суду клопотання про розгляд справи за її відсутності , в порядку письмового провадження.

Представник Відповідача проти позову заперечував, при цьому зазначивши, що на заяву Позивача було надано вичерпну відповідь. Щодо процедурних порушень зазначив, що підстави для розгляду звернення ОСОБА_1 в її присутності відсутні.

У відповідності до частини 4 статті 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Генеральної прокуратури України зі скаргою від 23.02.2016 року, в якій просила повідомити: чи правомірні дії прокурора щодо винесення постанови про обвинувачення в злочині, якщо сума шкоди не відповідає нормам законодавства, враховуючи, що інші документи чи дані суті злочину - підрив авторитету відсутні; чи правомірні дії прокурора щодо винесення постанови про зміну обвинувачення злочині від 14.12.2012 року, в якій два взаємовиключні висновки, саме за цим підробленим документом ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності; чи правомірні дії прокурора при заявлені клопотання повторної зміни обвинувачення 15.01.2013 року, відсутність пояснення щодо суті, підстави та пояснення про характер причини обвинувачення; чи правомірно проходило засідання 15.01.2013 року, а саме: не розглянута заява ОСОБА_1 про невизнання винної, справа була проведена за спрощеною процедурою без будь-якого прохання з боку прокурора, без участі якого проголошення та роз'яснення їй як обвинуваченій.

Листом від 17.03.2016 року №09/1-14065-15 Генеральна прокуратура України надала відповідь, якою повідомлено, що постанову Подільського районного суду Житомирської області від 15.01.2013 року ОСОБА_1 не оскаржувала в апеляційному та касаційному порядку. Перегляд судового рішення можливий лише за нововиявленими обставинами. Будь-яких нових обставин у зверненні не наведено, а тому підстав для ініціювання питання щодо перегляду постанови за нововиявленими обставинами не вбачається, а тому підстав для вжиття заходів прокурорського реагування відсутні. За таких обставин підстави для організації особистого прийому Генеральним прокурором України відсутні.

Позивач вважає, що Відповідачем в порушення вимог законодавства не повно розглянуто її скаргу, звернулася до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Порядок розгляду і вирішення звернень в органах прокуратури України регламентовано Законами України "Про звернення громадян", "Про прокуратуру", "Про доступу до публічної інформації", Інструкцією про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України «Про організацію діяльності органів прокуратури України з особистого прийому, розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації» від 30.12.2015 року №430 (надалі - Інструкція).

Відповідно до статті 40 Конституції України кожна особа має право направляти письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (надалі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненням громадян, згідно ч. 1 ст. 3 Закону № 393/96-ВР слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною 4 ст. 15 Закону № 393/96-ВР визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

В позовній заяві Позивач зазначає, що її скарга була розглянута без її участі, чим Відповідач порушив вимоги законодавства, Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 пункту 4 статті 18 Закону № 393/96-ВР, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону № 393/96-ВР визначені обов'язки і перелік органів, які розглядають заяви чи скарги громадянина, обмеження та процедуру їх перевірки.

За змістом цієї норми Закону, органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, посадові особи зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

При цьому статтею 19 Закону № 393/96-ВР встановлені певні обмеження та випадки розгляду звернення за участю особи, випадки такої участі.

Відповідно до частини 1 абзацу другого і третього статті Закону № 393/96-ВР у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги суб'єкт розгляду зобов'язаний скласти про це мотивовану постанову, на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

З аналізу норм права Суд приходить до висновку, що особа може бути запрошеною для розгляду її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто розгляду її колегіально, водночас Законом України "Про прокуратуру" не передбачено колегіальний розгляд звернень громадян шляхом проведення засідань.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.06.2013 року по справі №К/9991/38628/11.

Перевірка звернення та фактів, викладених у зазначеній скарзі, здійснювався шляхом дослідження письмових матеріалів, без проведення засідання перевіряючого органу. Таким чином для участі ОСОБА_1 в проведенні перевірки скарги від 23.02.2016 року не було правових підстав, відтак правомірно розглянуто без її участі.

Водночас, щодо посилань Позивача на те, що по суті поставлених питань у скарзі Відповідачем не надано вичерпної відповіді з наданням оцінки всім обставинам суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що органом досудового слідства Позивача обвинувачувалось за ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, а саме у зловживанні службовим становищем та службовому підробленні акта документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами підприємницької діяльності.

Під час розгляду справи державним обвинувачем відповідно до вимог ст.277 КПК України винесено постанову про зміну обвинувачення, відповідно до якої дії ОСОБА_1 за ч.1 ст.366 КК України.

Постановою Подільського районного суду Житомирської області від 15.01.2013 року за заявою ОСОБА_1 кримінальну справу за ч.1 ст.366 КК України закрито на підставі ст.54 КК України у зв'язку з дійовим каяттям.

З наданої відповіді Відповідача судом не вбачається, що посадовими особами прокуратури проводилась перевірка фактів, викладених у скарзі.

Так, при здійсненні перевірки необхідно витребувати ті матеріали і документи та встановити обставини, що стали підставою для звернення і необхідні для об'єктивного розгляду звернень.

З викладеного також слідує, що відповідь на звернення повинна бути мотивованою, містити виклад результатів перевірки піднятих питань та вжитих заходів щодо кожного з питань, що міститься у заяви або скарзі. Проте, матеріали справи не містять доказів організації Відповідачем перевірки викладених у заявах фактів, проведення службового розслідування, витребування інформації по вказаному кримінальному провадженню та встановлення обставин про наявність чи відсутність у діях прокурора ознак неправомірності. Відповідач не надав вмотивованої відповіді, порушивши таким чином вимоги Закону.

Закон України "Про звернення громадян" безумовно зобов'язує державний орган, до якого надійшла оформлена належним чином заява, вжити заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах своєї компетенції, уважно та об'єктивно перевірити обставини, що стали підставою для звернення, надати змістовну і вмотивовану відповідь.

Водночас, наявні у матеріалах справи докази свідчать, що Відповідачем не вжито заходів у межах наданих йому повноважень за фактами, викладеними у скарзі Позивача.

Крім цього, Суд звертає увагу, що Позивач у скарзі звертала увагу не на суть прийнятого судом рішення або незгоду з ним, а посилалась саме на встановлення Генеральною прокуратурою України правомірності/неправомірності дій прокурора під час проведення засідання по кримінальній справі.

Враховуючи вищевикладене, Суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги шляхом зобов'язання Генеральну прокуратуру України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23.02.2016 року.

В решті позовних вимог про зобов'язання Генеральну прокуратуру України поновити провадження за скаргою ОСОБА_1, зобов'язання Генеральну прокуратуру України провести розслідування фактів наведений в скарзі ОСОБА_1 та зобов'язання Генеральну прокуратуру України розглянути скаргу ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства (в присутності ОСОБА_1 для ознайомлення матеріалів перевірки скарги, з розглядом всіх питань скарги слід відмовити враховуючи попередньо викладені висновки та те, що задовольнивши позовну вимогу про зобов'язання Генеральну прокуратуру України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23.02.2016 року з розглядом всіх питань скарги та надання вмотивованої відповіді по суті поставлених в скарзі питань права Позивача відновлені.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в сумі 6000 грн., Суд зазначає наступне.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з ВУЗу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Оскільки, Позивачем не надано жодних доказів щодо заподіяння їй моральної шкоди саме Відповідачем, Суд позбавлений можливості задовольнити дану позовну вимогу.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язання Генеральну прокуратуру України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 23.02.2016 року.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук