Справа № 813/1494/17
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року Справа № 813/1494/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників: позивача: ОСОБА_2, відповідачам Сенюк В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі - Самбірська ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.07.2017, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 22.03.2017 №13-0;

- поновити на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області;

- стягнути з Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на її користь заробіток з 23.03.2017 за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів;

- стягнути з Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на її користь вихідну допомогу в розмірі 3572,06 грн, виплачену в порядку ст.44 КЗпП України при звільненні при скороченні, яка не підлягала поверненню і була безпідставно утримана із заробітку;

- зобов'язати Самбірську ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області нарахувати та виплатити компенсацію за щорічну відпустку за період з 29.04.2016 по 26.12.2016.

У частині поновлення на публічній службі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць звернути до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №13-0 від 22.03.2017 її вдруге звільнено із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на підставі пункту 5 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з поновленням на роботі на підставі судового рішення незаконно звільненого працівника. З посиланням на норми статей 40, 44 КЗпП України, статтю 9 Закону України «Про відпустки», статтю 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вважає незаконними своє звільнення, стягнення вихідної допомоги в розмірі 3572,06 грн, виплаченої при звільненні у зв'язку із скороченням чисельності, а також не виплату при звільненні компенсації за щорічну відпустку за період вимушеного прогулу з 29.04.2016 по 26.12.2016.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.07.2017, підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснили, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України відповідач повинен був запропонувати їй іншу посаду. Окрім цього, відповідач повинен був запропонувати ОСОБА_1 повернути вихідну допомогу в розмірі 3572,06 грн, виплачену при звільненні у зв'язку із скороченням чисельності штату, а у разі незгоди - звертатися до суду з позовом про стягнення такої. Вважають, що відповідач не мав права стягувати ці кошти при звільненні. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача Сенюк В.Р. в судовому засіданні позову не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні. Суть заперечень полягає у законності звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини 1 статті 83 , пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України «Про державну службу», якими передбачено підстави для припинення державної служби у зв'язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін. Також поновлення на посаді державної особи, яка раніше її займала є підставою для припинення державної служби у зв'язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін. ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного ревізора - інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Стверджує, що звільнення позивача з державної служби відбулося з дотриманням норм спеціального законодавства, яке має перевагу на нормами КЗпП України. Вважає помилковими доводи позивача про необхідність пропозиції іншої посади, тим більше, що станом на 22.03.2017 у Самбірській ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області була вакантна посада заступника начальника - начальника Старосамбірського відділення Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, яка відноситься до номенклатури ДФС України, призначення на яку здійснюється головою ДФС України. Оскільки звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням чисельності штату з органів ДФС було визнано судом неправомірним, стягнення грошової допомоги, виплаченої при звільненні, є законним. Щодо компенсації за щорічну відпустку за період з 29.04.2016 по 26.12.2016, така позивачу не належить тому, що вона у цей період перебувала у вимушеному прогулі. Просила у задоволені позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Наказом від 26.04.2016 №33-0 ОСОБА_1 було звільнено з 28.04.2016 з посади головного державного ревізора-інспектора сектору адміністрування єдиного внеску відділу доходів і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області у зв'язку зі скороченням штатної чисельності пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку наказ про звільнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 у справі №813/1713/16 позов ОСОБА_1 було задоволено.

На виконання постанови суду від 17.11.2016 у справі № 813/1713/16 наказом Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 23.12.2016 №85-0 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору адміністрування єдиного внеску відділу доходів і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ з 29.04.2016.

Відповідно до пункту 3 цього наказу ОСОБА_1 з 26.12.2016 переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб.

Одночасно з поновленням ОСОБА_1 наказом Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 23.12.2016 №84-0 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб ОСОБА_4

Наказом Самбірської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 22.03.2017 №13-0 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб Самбірської ОДПІ у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п.6 ст.44 КЗпП України.

Як зазначено у вступній частині, наказ видано відповідно до пункту 5 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України «Про державну службу» та на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду № 813/308/17 від 06.03.2017.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду № 813/308/17 від 06.03.2017 скасовано наказ відповідача від 23.12.2016 №84-0 та поновлено на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб ОСОБА_4

Відповідно до пункту 3 наказу від 22.03.2017 №13-0 виплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки за 9 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за період роботи з 27.02.2017 по 26.02.2018 та за 1 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 26.12.2016 по 22.03.2017.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Підстави для припинення державної служби визначено частиною 1 статті 83 Закону №889-VIII.

Так, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв'язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Саме з такої підстави звільнено ОСОБА_1 у зв'язку із поновленням на посаді ОСОБА_4 відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вказує на порушення відповідачем при її звільненні вимоги частини другої статті 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як ствердила ОСОБА_1, та підтвердив представник відповідача, позивачу при звільненні 22.03.2017 не пропонувалося іншої посади.

Відповідач заперечує у нього такого обов'язку, стверджуючи про те, що ОСОБА_1 було звільнено на підставі спеціального закону, яким є Закон № 889-VIII, який у порівнянні з нормами КЗпП України є пріоритетним.

Суд вважає такі доводи відповідача некоректними з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Системний аналіз наведених положень статті 5 Закону № 889-VIII свідчить, що не врегульовані цим Законом відносини регулюються нормами законодавства про працю.

Дійсно, за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального закону.

Норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні правовідносини та коли про це безпосередньо вказано у спеціальному законі.

Оскільки у спеціальному законі, яким у спірних правовідносинах є Закон № 889-VIII, прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, до таких відносин застосовуються норми КЗпП України.

У такому разі відповідач по справі має дотримуватись і гарантій, визначених нормами трудового права.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 було звільнено у зв'язку із поновленням на займаній нею посаді ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII.

Законом № 889-VIII не врегульовано порядку звільнення державного службовця з посади з такої підстави.

Натомість передбачені пунктом 5 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII підстави для припинення державної служби тотожні підставі припинення трудового договору, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

А частиною другою цієї ж статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, нормами трудового законодавства на власника або уповноважений ним орган покладено обов'язок запропонувати працівнику, який підлягає звільненню у зв'язку з поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, іншу роботу.

Звільнення можливе лише у разі відмови працівника від запропонованої роботи (посади).

Судом встановлено, що Самбірською ОДПІ не пропонувалося ОСОБА_1 жодних посад, що свідчить про протиправність звільнення позивача.

За таких обставин оскаржуваний наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої її було звільнено, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Щодо вимоги про стягнення з Самбірської ОДПІ утриманої з ОСОБА_1 при звільненні 22.03.2017 вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати 3 572 грн 06 к, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 87 Закону № 889-VIII, у разі звільнення з держаної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 26.04.2016 №33-0 «Про звільнення у зв'язку із скороченням штатної чисельності» ОСОБА_1 виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

У відповідності до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як видно з довідки від 24.07.2017 № 449/10/13-10/05-00-22/209, виданої Самбірською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, у березні 2017 року (дата звільнення 22.03.2017), з ОСОБА_1 було утримано 3572, 06 грн, виплачених як вихідна допомога (розмір середньомісячної заробітної плати позивача на час звільнення 26.04. 2016), у зв'язку із виконанням рішення суду від 17.11.2016 в частині скасування наказу відповідача від 26.04.2016.

Верховний суд України з приводу повернення вихідної допомоги при поновленні звільненого працівника зауважив, що за наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності рахункової помилки зі сторони платника, недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Зважаючи на викладене, відповідач протиправно стягнув з ОСОБА_1 у березні 2017 року вихідну допомогу в сумі 3 572,06 грн, виплачену при її звільненні 26.04.2016.

Стосовно позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації щорічної відпустки за період з 29.04.2016 по 26.12.2016, то така до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлює Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Судом встановлено, що у період з 29.04.2016 по 26.12.2016 ОСОБА_1 перебувала у вимушеному прогулі, який тривав з часу її незаконного звільнення до прийняття судом рішення про поновлення на посаді.

Виходячи із вимог пункту 2 частини 1 статті 9 Закону № 504/96-ВР, період вимушеного прогулу з 29.04.2016 по 26.12.2016 зараховується до стажу роботи, який дає право ОСОБА_1 право на щорічну основну відпустку.

Вказане спростовує твердження відповідача про те, що час перебування працівника у вимушеному прогулі не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Відповідно до статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, грошова компенсація за не використані дні відпустки є однією із гарантій при звільненні працівника.

З огляду на висновок суду про протиправність наказу №13-0 від 22.03.2017, його скасування та поновлення на посаді ОСОБА_1, за позивачем зберігається право на використання щорічної відпустки за період роботи з 29.04.2016 по 26.12.2016, яким вона вправі скористатися у зручний для неї час.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваному наказу №13-0 від 22.03.2017, суд дійшов переконання, що він не відповідає критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України та вимогам Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню, а позовні вимоги в цій частині та позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від першої позовної вимоги, - задоволенню.

З мотивів, наведених вище, також підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з Самбірської ОДПІ утриманої з ОСОБА_1 при звільненні 22.03.2017 вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати 3 572 грн 06 к.

Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації щорічної відпустки за період 29.04.2016 по 26.12.2016, то у задоволенні такої слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує положення постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати та наказ МВС України від 31.12.2007 №499, яким затверджено Інструкцію про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою № 808/8/13-10/05-00-20/159 від 05.05.2017, виданою Самбірською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 становить 4 754,40 грн, а середньоденної заробітної плати - 237,72 грн (а.с.31).

Ураховуючи те, що з дати звільнення позивача 22.03.2017 до дати прийняття рішення у даній справі 01.08.2017 вимушений прогул становить 88 днів, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток у сумі 20 919,36 грн (88х237,72=20 919,36), з якого слід з відрахувати податки, збори та обов'язкові платежі.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до положень статті 94 КАС України не підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 22.03.2017 №13-0.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з 23 березня 2017 року.

Стягнути з Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2017 по 01.08.2017 в сумі 20 919 (двадцять тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять) грн. 36 к. з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнути з Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 утриману при звільненні вихідну допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати 3 572 (три тисячі п'ятсот сімдесят дві) грн 06 к.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 4 754 (чотири тисячі сімсот п'ятдесят чотири) грн 40 к. звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.