Справа № 524/1872/17
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 р.Справа № 524/1872/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

при секретарі судового засідання - Ружинській К. О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Богунова О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.05.2017р. по справі № 524/1872/17

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцької міської ради Полтавської області

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила:

- визнати протиправними дії Кременчуцької міської ради Полтавської області щодо винесення на розгляд ХІХ сесії міської ради VI скликання проекту рішення «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Прем'єр-міністра України, Міністра внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, голови Львівської обласної державної адміністрації, міського голови Львова щодо незаконного скидання сміття» з порушенням встановленої законом процедури;

- визнати незаконним та скасувати рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.03.2017 «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Прем'єр-міністра України, Міністра внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, голови Львівської обласної державної адміністрації, міського голови Львова щодо незаконного скидання сміття» як таке, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили;

- зобов'язати Кременчуцьку міську раду Полтавської області відкликати рішення від 02.03.2017 «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Прем'єр-міністра України, Міністра внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, голови Львівської обласної державної адміністрації, міського голови Львова щодо незаконного скидання сміття».

Автозаводський районний суд м. Кременчука постановою від 31.05.2017 року відмовив у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповністю з'ясував обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, вважав постанову суду першої інстанції такою, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, 02.03.2017 року на ХІХ сесії Кременчуцької міської ради Полтавської області VI прийнято рішенням «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Прем'єр-міністра України, Міністра внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, голови Львівської обласної державної адміністрації, міського голови Львова щодо незаконного скидання сміття».

Позивач, як депутат Кременчуцької міської ради Полтавської області, звернулася до суду з даним позовом з приводу захисту інтересів територіальної громади, з проханням оскаржити вказане рішення міської ради, як таке, що прийняте з порушенням встановленої законом процедури.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Статтею 2 КАС установлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 07.02.2017 року по справі № 800/45/16 та постанові від 01.07.2014 року по справі № 21-246а14.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що оскаржуваним рішенням порушуються інтереси територіальної громади, за захистом яких вона, як депутат міської ради, звернулася до суду з даним позовом.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що правовий статус депутата місцевої ради, як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про статус депутатів місцевих рад».

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов'язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування (ч. 2 вищевказаної статті).

Зі змісту статті 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», яка містить перелік прав депутата місцевої ради у раді та її органах, вбачається, що позивач, як депутат місцевої ради, має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань, ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов'язаних з його депутатською діяльністю.

Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

За таких обставин колегія суддів вважає необгрунтованим твердження позивача щодо наявності підстав для судового захисту її прав та інтересів, як депутата Кременчуцької міської ради Полтавської області, а також прав інших осіб (представників територіальної громади).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуване рішення не зачіпає прав та інтересів позивача.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.05.2017р. по справі № 524/1872/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.
Судді Бершов Г.Є. Катунов В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 31.07.2017 р.