Справа № 2а-16510/12/2670
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

31 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача Загороднього М.Ф., Бортницької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, третя особа Національна комісія, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг про визнання протиправним і скасування наказу від 31.10.2012 № 505-к про її звільнення з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення, поновлення на вказаній посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2013, у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 касаційну скаргу ОСОБА_5 на вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій задоволено частково, скасовані ці рішення, а адміністративну справу № 2а-16510/12/2670 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням заяви про зміну позовних вимог позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України ОСОБА_6 від 31.10.2012 № 505-к "Про звільнення ОСОБА_5 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг", зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг поновити ОСОБА_5, яку було звільнено з посади заступника директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

За результатом нового розгляду Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 18 травня 2017 року позов ОСОБА_5 задовольнив.

Згідно з цим рішенням судом визнано протиправним і скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України ОСОБА_6 від 31.10.2012 № 505-к "Про звільнення ОСОБА_5 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг". Зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг поновити з 02.11.2012 ОСОБА_5, яку було звільнено з посади заступника директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг нарахувати та виплатити ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, що дорівнює 10168 грн. (десять тисяч сто шістдесят вісім гривень).

Ухвалою від 26 червня 2017 року судом частково задоволено заяву Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про роз'яснення судового рішення та роз'яснено, що виконання судового рішення в частині нарахування та виплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 повинно здійснюватися Державним казначейством України у відповідності із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" за рахунок держави. Також судом роз'яснено, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням загальної кількості робочих днів за період 02.11.2012 по 18.08.2017 (42+252+252+252+250+92) = 1140 (кількість днів вимушеного прогулу)*446,68 (середньоденний заробіток) у розмірі 509 215,20 грн. (п'ятсот дев'ять тисяч двісті п'ятнадцять) гривень 20 копійок, за вирахуванням всіх необхідних податків та зборів, отриманої допомоги по безробіттю. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року та прийняття нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Доводи скарги мотивовані тим, що судом неповно з'ясовано обставини у справі, а також порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивачем подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких ОСОБА_5 просила залишити її без задоволення, а постанову суду - без змін.

У судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

З матеріалів справи судом правильно встановлено, що 1 листопада 2012 року, на підставі наказу від 31 жовтня 2012 року № 505-к, ОСОБА_5 звільнено з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

При цьому пропозицій щодо роботи та посад в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ОСОБА_5 при звільненні не надавалось.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду.

Задовольняючи позов, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що у розглядуваному випадку ліквідація юридичної особи публічного права в розумінні пункту 1 статті 40 КЗпП України фактично не відбулася, оскільки функції такої особи були фактично передані Нацкомфінпослуг. При цьому, суд встановив, що штатні розписи попередника і наступника є аналогічними в кількісному і змістовному аспекті. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до другої частини цієї статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

З урахуванням наведених правових норм, суд попередньої інстанції правильно зауважив, що розірвання трудового договору у разі ліквідації підприємства можливе виключно у випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Поряд із цим, Верховним Судом України в постановах від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14 наведено висновок, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

За правилами частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, зазначений висновок Верховного Суду України є обов'язковим для відповідача, як суб'єкта владних повноважень, який застосовує у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить наведені норму права.

Досліджуючи обставини ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі за текстом - Держфінпослуг) та надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції у цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України від 07.07.2011 № 3610-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, у сфері зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг" були внесені зміни до Закону України 12.07.2001 № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до Закону № 3610-VI змінено найменування державного органу, з одночасною зміною його підпорядкування.

Зокрема, слова, що вживались в Законі №2664-III "Уповноважений орган", "спеціальний уповноважений орган виконавчої влади що здійснює державне регулювання у сфері регулювання ринків фінансових послуг" в Законі № 3610-VI замінено словами "Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", у відповідному відмінку.

Поряд із цим, Законом № 3610-VI визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

У зв'язку із зазначеними змінами на виконання Закону України № 3610-VI Президентом України було видано Указ від 23.11.2011 №1069 "Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України", а також Указ від 23.11.2011 №1070 "Про утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг", яким одночасно затверджено Положення про Нацкомфінпослуг.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлено, що положення статей 27 та 28 Закону №2664-III, які містили основні завдання та повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг та визначає такі завдання і повноваження вже відносно Нацкомфінпослуг, фактично є однаковими.

При цьому, суд правильно звернув увагу також на ту обставину, що Нацкомфінпослуг набула можливість і повноваження вносити зміни до нормативно-правових актів, виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг, зокрема: до "Порядку реєстрації договорів перестрахування" від 31.05.2011 N 642/19380 (зміни внесені розпорядженням Нацкомфінпослуг від 15.09.2015 N 2201); до "Порядку складання звітних даних страховиків" від 03.02.2004 № 39 (зміни внесені розпорядженням Нацкомфінпослуг від 17.10.2013 № 3723 "Про затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України"); та ін.

Крім того, з матеріалів справи судом правильно встановлено, що станом на 01.01.2011 штат Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг становив 293 особи. Департамент юридичного забезпечення мав директора департаменту та заступника директора департаменту та 4 відділи загальною кількістю 24 особи по департаменту, поряд із цим, станом на 01.01.2012 штат Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг був аналогічним зазначеному.

Штатний розпис на початок функціонування в 2012 році Нацкомфінпослуг складав 293 особи. Юридичний департамент очолював директор департаменту, наявна посада заступника директора департаменту. Департамент складався із 4 відділів із загальною кількістю осіб по департаменту 24. Аналогічна ситуація зі штатом Нацкомфінпослуг і на 2013 рік. Зі змісту службової записки директора департаменту організаційного та кадрового забезпечення Нацкомфінпослуг від 14.04.2016 кількість працівників юридичного департаменту Держфінпослуг, переведених до юридичного департаменту Нацкомфінпослуг складала 12 осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом попередньої інстанції на підставі повно та всебічно досліджених обставин справи, зроблено цілком обґрунтований висновок про те, що фактичної ліквідації юридичної особи публічного права (Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг) не відбулося, оскільки змінено лише назву органу та його підпорядкування, при цьому функції і завдання ліквідованого перейшли до новоствореного органу - Нацкомфінпослуг, а штатний розпис ліквідованого є аналогічним штатному розпису новоствореного, в тому числі і в кількісному складі, що свідчить про фактичну реорганізацію та правонаступництво державного органу.

Також, суд звернув увагу на те, що така правова позиція відносно питання правонаступництва Нацкомфінпослуг неодноразово виловлювалася Вищим адміністративним судом України при вирішенні аналогічних справ (ухвала від 09.09.2015 № К/800/21264/15; ухвала від 09.09.2015 № К/800/8579/15).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постановах від 04.03.2014 № 21-8а14, від 28.10.2014 № 21-484а14 встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За таких обставин та нормативного регулювання, відповідач був зобов'язаний працевлаштувати позивача.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачеві не було запропоновано будь-якої посади в новоствореному Нацкомфінпослуг, незважаючи на те, що його структура і штатний розпис є аналогічними тим, які були в Держкомфінпослуг.

Посилання відповідача на положення Цивільного кодексу України в обґрунтування доводів про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг, судом обґрунтовано відхилено з огляду на положення частини 3 статті 81 ЦК України, якими передбачено, що цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, про які вже зазначалося.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність наказу Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.10.2012 № 505-к та наявність правових підстав для його скасування, а також необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом її поновлення з дня наступного за днем звільнення, тобто з 02.11.2012 на будь-якій іншій посаді, рівнозначній тій, яку вона обіймала.

Доводи апелянта про те, що позивача 22.12.2011 було попереджено про наступне звільнення під підпис, а також про те, що позивач отримала вихідну допомогу при звільненні, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не спростовують висновку про протиправність прийняття оскаржуваного у межах спору наказу.

З приводу посилання на ту обставину, що 18.05.2017 - у день прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, позивачу виповнилося 65 років, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" в редакції, чинній на цей момент, є однією з підстав для припинення державної служби, то колегія суддів звертає увагу на те, що позивач підлягає поновленню з дня, наступного за днем її незаконного звільнення, тобто з 02.11.2012, як правильно зазначив суд, а не з 18.05.2017.

Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника про те, що вже на час прийняття наказу про звільнення від 01.11.2012, вік позивача не дозволяв їй залишатися на державній службі.

Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач перебувала на службі у Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України з грудня 2003 року, в 2007 році досягла пенсійного віку (55 років).

Чинними на той момент положеннями статті 23 Закону України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу» було передбачено, що граничний вік перебування на державній службі для жінок становить 55 років.

Строк перебування позивача на державній службі було продовжено до 18 травня 2012 року.

Разом з тим, 30.12.2011 набрав чинності Закон України від 9 грудня 2011 року N 4161-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо граничного віку перебування на державній, дипломатичній службі та службі в органах місцевого самоврядування».

Зазначеним законом були внесені зміни до статті 23 Закону України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу» та встановлено, що граничний вік перебування на державній службі становить 65 років

Тому доводи апелянта доводи скаржника про те, що на час прийняття наказу про звільнення від 01.11.2012, вік позивача не дозволяв їй залишатися на державній службі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

Як зазначав у своїх рішеннях (від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі № 804/14800/14) Верховний Суд України, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, спірним наказом позивача було звільнено виключно на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Під час вирішення спору у даній адміністративній справі було встановлено незаконність звільнення позивача з наведених у зазначеній нормі підстав. Безумовним наслідком цього є визнання такого наказу протиправним та його скасування. Поряд із цим, встановлена судом незаконність звільнення обумовлює необхідність поновлення порушених прав позивача і не ставиться у залежність від інших факторів, які не стосувалися підстав звільнення, в тому числі щодо віку працівника.

На думку апеляційного суду, саме по собі визнання протиправним наказу про звільнення і його скасування без поновлення працівника на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, не можна вважати ефективним засобом відновлення порушених прав працівника, за винятком випадку, коли ним такі вимоги не заявлено.

Колегія суддів вважає, що застосований судом першої інстанції спосіб захисту є дієвим та ефективним способом захисту порушеного права позивача та відповідає основному завданню адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, та застосовано судом в межах наданих йому повноважень, визначених ст. 162 КАС України.

Відповідно до положень частини другої 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою Держфінпослуг від 30.01.2013 середньомісячна заробітна позивача плата становить 10 168,00 гривень.

Період вимушеного прогулу позивача у зв'язку із протиправним звільненням тривав з 02.11.2012 по 18.05.2017, тобто по день винесення даного судового рішення.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, у зв'язку з поновленням позивача на роботі на її користь підлягає виплата відповідачем середнього заробітку за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Колегія суддів враховує, що конкретний розмір заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції розраховано і визначено в ухвалі від 26 червня 2017 року про роз'яснення судового рішення у даній справі.

У згадуваній ухвалі суд, зокрема, роз'яснив, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням загальної кількості робочих днів за період 02.11.2012 по 18.08.2017 (42+252+252+252+250+92) = 1140 (кількість днів вимушеного прогулу)*446,68 (середньоденний заробіток) у розмірі 509 215,20 грн. (п'ятсот дев'ять тисяч двісті п'ятнадцять) гривень 20 копійок, за вирахуванням всіх необхідних податків та зборів, отриманої допомоги по безробіттю.

Відповідач вказує на те, що зазначений розрахунок здійснений судом неправильно, проте будь-яких обґрунтувань і підтверджених доказами власних розрахунків ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надав.

Разом з тим, з урахуванням того, що зазначена ухвала також оскаржена сторонами у справі в апеляційному порядку, правова оцінка висновкам суду першої інстанції щодо суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, надана апеляційним судом за результатами розгляду апеляційних скарг на зазначену ухвалу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 3 серпня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.