Справа № 805/2524/17-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 р. Справа №805/2524/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:14 год. 45 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., при секретарі судового засідання Шташаліс О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо не здійснення нарахування та виплати судді Вугледарського міського суду Донецької області Луньовій Ользі Григоріївні суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 несплачену суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 16 000 грн., за лютий 2017 року в сумі 16 000 грн., за березень 2017 року в сумі 16 000 грн., за квітень 2017 року в сумі 16 000 грн., за травень 2017 року в сумі 16 000 грн., за червень 2016 року в сумі 16 000 грн.

Позов вмотивовано тим, що позивач працює на посаді судді Вугледарського міського суду Донецької області, кваліфікаційне оцінювання, передбачене нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відносно позивача не призначалось.

ТУ ДСА України в Донецькій області за січень-червень 2017 року позивачу нарахувала та виплатила суддівську винагороду, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати на рівні 1600 грн., відповідно до п. 3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Позивач вважає, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя та, посилаючись на ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначає, що розмір мінімальної заробітної плати становить 3200,00 грн., а застосування відповідачем іншої розрахункової величини для визначення розміру суддівської винагороди ніж мінімальна заробітна плата суперечить вимогам ст. 130 Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З урахуванням викладеного позивач вважає, що відповідачем порушено її право на передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» починаючи з 01.01.2017.

Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача через канцелярію суду надав письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначено, що розмір суддівської винагороди позивачу розраховувався з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тому, відповідач вважає, що з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів місцевих судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання у встановленому порядку, обраховується від розміру посадового окладу судді, який складає 16000 грн., та доплати обчислюються від такого розміру посадового окладу. З вказаних підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України № 352/2013 від 27.06.2013 позивача призначено на посаду судді Вугледарського міського суду Донецької області.

Наказом голови Вугледарського міського суду Донецької області від 09.07.2013 №13-к ОСОБА_1 зараховано до штату Вугледарського міського суду Донецької області (а.с.15).

Штатним розписом на 2017 рік Вугледарського міського суду Донецької області для судді даного суду встановлений посадовий оклад у розмірі 16000 гривень.

Відповідно до листа Державної судової адміністрації України від 13.01.2017 № 11-256/17, з 01.01.2017 розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить - 16 000 грн., апеляційного суду - 17600 грн. Після проходження кваліфікаційного оцінювання розмір базового посадового окладу судді місцевого суду буде дорівнювати 24000 грн., апеляційного суду - 40000 грн.

З розрахункових листів позивача вбачається, що нарахування посадового окладу ОСОБА_1 з 01.01.2017 здійснювалось із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у розмірі 1600 грн. (а.с.16).

Не погоджуючись з нарахованою та виплаченою суддівською винагородою позивач звернулася з цим позовом до Донецького окружного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, затвердженим головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Донецької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Донецької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів місцевого самоврядування. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області та місцевих загальних судів Донецької області.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» пп. 165.1.1 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

В п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012).

Частиною 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402 (далі за текстом - Закон № 1402).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402 (в редакції чинній з 01.01.2017) встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно п. 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2017 для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абз. 1 п. 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

При цьому, п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі за текстом - Закон № 2453-VI).

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 призначена на посаду судді Вугледарського міського суду Донецької області та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що є підставою обрахунку його посадового окладу з огляду на розмір, визначений ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI.

Відтак, положення абз. 2 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі за текстом - Закон № 1774-VIII) слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір «розрахункової величини». Це положення не змінює ч. 3 ст. 133 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим, відсутні ознаки невідповідності цього положення ч. 2 ст. 130 Конституції України.

При цьому, словосполучення «мінімальна заробітна плата», використаного в абзаці 1 п.3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII. Якщо тлумачити це словосполучення буквально, то приписи згаданого пункту не матимуть смислу: абзац перший у такому випадку передбачатиме зупинення застосування мінімальної заробітної плати, в той час як абзац другий - передбачатиме продовження застосування мінімальної заробітної плати.

За таких обставин, слід керуватися таким правилом тлумачення правових норм: «закон не може тлумачитися у такому смислі, при якому він виявляється безцільним, зайвим, чи веде до безглуздих наслідків». Аналогічна позиція висловлена у Правовому висновку з окремих правових питань, що виникли під час розгляду судами справ щодо виплати після 01.01.2017 суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Разом із тим, ДСА України листом від 20.03.2017 № 11-1025/17 роз'яснено територіальним управлінням та апеляційним, апеляційним спеціалізованим та місцевим спеціалізованим судам порядок виплати посадових окладів суддям.

Відтак, у штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії, зокрема: судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17600 грн. для апеляційних судів; судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24000 грн., для апеляційних судів 40000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт; судді, які на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування регіонального коефіцієнта.

Згідно ч. 1, 2 ст. 145 Закону № 1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 146 Закону № 1402 суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Згідно із ст. 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Аналізуючи зазначені положення суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не ст. 133 Закону №2453, а законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 року». Відсутність змін до бланкетної норми ч. 3 ст. 133 Закону № 2453 не є перешкодою для застосування п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1774-VIII.

Згідно зі ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Адміністративний суд повноважний відмовитися від застосування закону, який є аналогічним до того, що був визнаний неконституційним. Аналіз практики Конституційного Суду України засвідчує відсутність його рішень про неконституційність певного положення (яке може бути предметом регулювання виключно закону про державний бюджет) через його закріплення не у законі про державний бюджет на певний рік, а в іншому законі.

На теперішній час положення п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, відповідно нормативні підстави для незастосування пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII.

Згідно зі ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996, суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням приписів п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII стосовно того, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, та до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 гривень, не можна стверджувати, що державний орган - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, вчиняє неправомірну бездіяльність у виплаті належних сум позивачу без внесення законодавчих змін.

Суд звертає увагу на те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, чинними були різні положення Закону, що свідчить про те, що це питання не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення Закону, безперечним є необхідність забезпечення балансу відповідних інтересів осіб, який полягає у розумності застосування відповідних норм Закону до відповідних обставин.

Так, принцип розумності застосовується судом як пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді від осіб, які таке оцінювання не пройшли.

Тобто, метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність його займаній посаді.

Водночас, суд зазначає, що наявна різниця у статусі між особами, що пройшли оцінювання та тими, що його не пройшли, з урахуванням відсутності їх вини у цьому, та її наслідки, які знаходять своє відображення у тому числі і в розмірі суддівської винагороди, не повинні слугувати обставинами, що породжують поглиблення такої різниці та створення нових факторів для її існування, а саме, суддя, що пройшов кваліфікаційне оцінювання не може отримувати суддівську винагороду у розмірі, що на порядок нижчий, ніж той суддя, що його на даному етапі не пройшов, оскільки в даному випадку не буде застосований принцип розумності, що зашкоджуватиме самій суті права.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16 000 грн., діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбаченими Конституцією України та законами України, а відтак суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо не здійснення нарахування та виплати судді Вугледарського міського суду Донецької області Луньовій Ользі Григоріївні суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Позовна вимога про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 несплачену суддівську винагороду за січень 2017 року в сумі 16 000 грн., за лютий 2017 року в сумі 16 000 грн., за березень 2017 року в сумі 16 000 грн., за квітень 2017 року в сумі 16 000 грн., за травень 2017 року в сумі 16 000 грн., за червень 2016 року в сумі 16 000 грн. є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо не здійснення нарахування та виплати судді Вугледарського міського суду Донецької області Луньовій Ользі Григоріївні суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Стосовно зобов'язання Територіального управління ДСА України в Донецькій області подати в десятиденний строк звіт про виконання рішення суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвали судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У зв'язку з тим, що позивачу відмовлено у задоволенні позову до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії, тому у суду відсутні підстави для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Повний текст постанови виготовлений 03.08.2017.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 17-20, 51, 69-72, 86, 94, 112, 121, 136, 158-164, 167, 185, 186, 254, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 01.08.2017. Повний текст постанови буде виготовлений у відповідності до ст. 160 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Голошивець І.О.