Справа № 464/2618/17
Суддя: Радченко Е. А.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/2618/17
пр.№ 2-а/464/231/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарях Лобко А.С., Бондар Н.С.

з участю представника позивача Семиренко П.Я.

представника відповідача Піскун А.Й.

представників третьої особи Щестюк О.М., Мекекечко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «Факторія» до Львівської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Регіональний ландшафтний парк «Знесіння», про визнання протиправною та скасування ухвали міської ради,

В С Т А Н О В И В :

20.04.2017 року ПП «Факторія» звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 21.06.2001 року № 1113 в частині включення до меж регіонального ландшафтного парку «Знесіння» земельної ділянки по вул. Харківській, 42-44 у м. Львові та надання її у постійне користування Регіональному ландшафтному парку «Знесіння». Позов мотивований тим, що приймаючи вказану ухвалу Львівська міська рада діяла не на підставі та не у спосіб, що визначений законодавством, чим порушила права та законні інтереси ПП «Факторія» як власника нерухомого майна (автостоянки).

Ухвалою суду від 26.05.2017 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Регіональний ландшафтний парк «Знесіння».

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. При цьому представник позивача зазначив, що оспорювана ухвала прийнята міською радою з перевищенням своєї компетенції та порушує права землекористувачів, зокрема право ПП «Факторія».

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що приймаючи ухвалу, міська рада діяла в межах своєї компетенції, та на день прийняття даної ухвали не було правовстановлюючих документів, які підтверджують право ПП «Факторія» на користування земельною ділянкою. Крім того, представник відповідача зазначила, що ухвала вичерпала свою дію, оскільки на її підставі було видано державний акт, тому вказану ухвалу не можна скасувати. Також представник відповідача посилалася на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду. Тому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначивши, що на підставі державного акту на землю Регіональний ландшафтний парк «Знесіння» є належним землекористувачем спірної земельної ділянки. Парк створений на підставі рішення Львівської обласної ради ще в 1993 році. Парк отримав земельну ділянку на законних підставах, а ПП «Факторія» стало власником земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 лише в 2008 році.Тому представник третьої особи також просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З 1970-х років за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 знаходилася автостоянка, яка займає земельну ділянку площею 0,4683 га. Вказана автостоянка по була передана Львівському обласному добровільному товариству «Автомотолюбитель» актом від 31.10.1978 року на підставі наказу Міністерством автомобільного транспорту УРСР № 280 від 21.09.76 року на виконання Постанови Ради Міністрів УРСР № 420 від 27.08.1976 року.

26.11.1992 року Українська республіканська спілка автомобілістів зареєструвалася в Міністерстві юстиції України як всеукраїнська громадська організація із внесенням термінологічних змін у назву, а саме - «Українська республіканська спілка» на «Всеукраїнська спілка автомобілістів». З набранням чинності Законів України «Про підприємництво» та про «Підприємства в Україні» підприємства гаражного і технічного обслуговування Всеукраїнської спілки автомобілістів були зареєстровані як окремі суб'єкти господарювання з правами юридичної особи. Серед підприємств, створених місцевим осередком Всеукраїнської спілки автомобілістів - Львівською обласною організацією, було підприємство громадської організації по технічному обслуговуванню автомобілів «Сервіс» Спілки автомобілістів Львівської області, яке зареєстровано 09.08.1993 році.

Для здійснення статутної діяльності підприємству громадської організації по технічному обслуговуванню автомобілів «Сервіс» Спілки автомобілістів Львівської області згідно постанови ради спілки автомобілістів Львівської області № 3/1 від 05.03.1993 року передано на баланс ряд автостоянок, в тому числі і автостоянку № 3 по вул. Харківська, 44 у м. Львові. Факт передачі на баланс підтверджується актом приймання-передачі від 20.12.1999 року.

Дані обставини не підлягають доказуванню в цьому судовому засіданні на підставі ч. 1 ст. 72 КАС України, оскільки встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 05.05.2016 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року.

Ухвалою Львівської обласної Ради народних депутатів № 327 від 02.12.1993 року Регіональний ландшафтний парк «Знесіння» оголошений об'єктом природно-заповідного фонду України.

19.05.1994 року Львівська міська рада прийняла ухвалу № 11 «Про статус та межі міського ландшафтно-історичного парку «Знесіння», якою встановлено межі парку, зобов'язано Львівську міську адміністрацію забезпечити здійснення відповідних корективів до плану встановлення меж парку «Знесіння» як регіонального ландшафтного парку, а також зазначено про необхідність звернутися до Львівської обласної Ради народних депутатів з проханням затвердити відкоректовані межі парку «Знесіння» та його загальної охоронної буферної зони як регіонального ландшафтного парку, з віднесенням його території до категорії земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

21.06.2001року Львівською міською радою прийнято Ухвалу №1113 «Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування Регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у м. Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування Регіонального ландшафтного парку «Знесіння».

Відповідно до п. 1.1 та п.1.2 даної ухвали міська рада ухвалила затвердити для регіонального ландшафтного парку «Знесіння» як об'єкту природно-заповідного фонду України зовнішню межу, яка визначає територію парку площею 312,0949 га. та межу охоронної зони, яка визначає територію площею 473,6151 га.; з території парку площею 312,0949 га. надати: у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» земельні ділянки загальною площею 153,6903 га., у спільне користування парку з Львівською обласною дитячою клінічною лікарнею - земельну ділянку площею 0,0947 га. і залишити за іншими землекористувачами та землевласниками земельні ділянки загальною площею 158,3099 га.

Підпунктами 2.1 та 2.3 пункту 2 ухвали Львівське міське управління земельних ресурсів зобов'язано внести відповідні зміни до земельно-кадастрової документації з віднесенням Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» як території з багатофункційним цільовим використанням, до земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення; видати Регіональному ландшафтному парку «Знесіння» акт на право постійного користування земельними ділянками загальною площею 153,6903 га.

19.12.2001 року ландшафтному парку «Знесіння» видано Державний акт на право постійного користування землею площею 153,6903 га. серія І-ЛВ №004103, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 116.

Таким чином, земельна ділянка площею 0,4683 га. за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, на якій розташована автостоянка, фактично стала частиною земельної ділянки, на яку парку «Знесіння» видано державний акт.

Позивач не погоджується з ухвалою та просить її скасувати в частині включення до меж регіонального ландшафтного парку «Знесіння» земельної ділянки по вул. Харківській, 42-44 у м. Львові та надання її у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння».

Вирішуючи позов суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вимогами ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, саме відповідач у даній справі повинен довести, що оскаржувана ухвала прийнята з дотриманням вимог закону.

Жодних доказів правомірності ухвали Львівської міської ради № 1113 від 21.06.2001 року відповідачем не надано.

При цьому судом враховано, що частиною 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки належать до природно-заповідного фонду України.

В ст. 23 Закону зазначено, що регіональні ландшафтні парки є природоохоронними ррекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об'єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 Закону завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на місцях, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища.

Порядок створення й оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду визначено в розділі VІІ Закону.

Так, відповідно до вимог ст. 54 Закону зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об'єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку.

В ч.ч. 3-5 ст. 53 Закону передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об'єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним Кодексом України. Території та об'єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов'язання.

Аналізуючи вищезазначені норми Закону України «Про природно-заповідний фонд України», враховуючи, що Регіональний ландшафтний парк «Знесіння» було проголошено об'єктом природно-заповідного фонду зі статусом регіонального ландшафтного парку ухвалою Львівської обласної ради, то і зміна меж території цього парку повинна здійснюватися саме Львівською обласною радою відповідно до вимог розділу VІІ Закону.

Представник третьої особи посилається на те, що міська рада була повноважна змінити межі ландшафтного парку, оскільки таке повноваження передбачено Законом України «Про місцеве самоврядування в України». Суд не може погодитись з таким посиланням.

Пунктом 37 ч. 1 ст. 27 Законом України «Про місцеве самоврядування в України» дійсно передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів щодо оголошення природних та інших об'єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам'ятками природи, історії або культури, які охороняються законом, тощо.

Разом з тим, аналогічна компетенція з приводу прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення передбачена в п. 24 ч. 1 ст. 43 цього Закону як виключна компетенція пленарного засіданнях районної, обласної ради.

Таким чином, має місце колізія в законодавстві, оскільки одне й те саме виключне повноваження передано одночасно двом різним органам: обласній та міській радам. За загальним правилом подолання колізії в даному випадку слід керуватися наступним принципом: норма спеціального акта скасовує дію норми загального акта, за умови, що спеціальний акт формально не відмінений.

Норми Закону України «Про місцеве самоврядування в України» є нормами загального законодавства, а норми Закону України «Про природно-заповідний фонд України - нормами спеціального законодавства. Отже, вирішуючи даний спір, слід керуватися нормами спеціального законодавства, яким передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об'єктів природно-заповідного фонду, так само як і рішення про зміну меж, категорії та скасування статусу територій та об'єктів природно-заповідного фонду, приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Таким чином, ухвалюючи рішення про зміну меж регіонального ландшафтного парку, Львівська міська рада вийшла за межі своєї компетенції.

Крім того, статтею 2 ЗК України (в редакції, що діяла на день винесення оскаржуваної ухвали) передбачено, що землі України за цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких, зокрема, є землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів), а також землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Віднесення земель до категорії провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється в разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Відповідно до Генерального плану м. Львова земельна ділянка за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, на якій розташована автостоянка, відноситься до земель громадської забудови. Вказана обставина сторонами не оспорюється та жодним чином не спростована.

Таким чином, включивши вищезазначену земельну ділянку до складу земельної ділянки, що передана в користування парку «Знесіння», міська рада фактично змінила цільове призначення цієї земельної ділянки та віднесла її до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

Доказів того, що зміна цільового призначення земельної ділянки, на якій розташовано автостоянку, відбулася в передбачений законом спосіб та у встановленому законом порядку, ні відповідачем, ні третьою особою не надано.

Так само не надано відповідачем доказів того, що при зміні меж Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» було дотримано вимоги закону щодо вилучення у інших землекористувачів земельних ділянок, що вони займають, або передачі цих ділянок під охорону з оформленням охоронного зобов'язання.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки організовуються з вилученням або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів у їх власників або користувачів. В разі необхідності вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів для потреб регіональних ландшафтних парків провадиться в порядку, встановленому законодавством України.

За вимогами ч. 5 ст. 53Закону в разі створення об'єктів природно-заповідного фонду без вилучення земельних ділянок, вказані земельні ділянки передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов'язання.

В ст. 34 ЗК України (в редакції на день винесення оскаржуваної ухвали) викладено порядок вилучення земельних ділянок. З цієї статті вбачається, що вилучення земельної ділянки провадиться за згодою власника землі або землекористувача. В ст.ст. 141, 142 ЗК України зазначено підстави припинення права власності та права користування землею.

Не надавши доказів вилучення земельної ділянки, на якій розташовано автостоянку, або передачу цієї ділянки під охорону, а також не навівши підстав припинення права землекористування цією ділянкою, представник відповідача посилається на те, що на день прийняття оскаржуваної ухвали у земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Харківській, 44, користувачів не було. Проте, таке посилання не відповідає дійсності, оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 05.05.2016 року встановлено, та не потребує додаткового доказування та обставина, що автостоянка за адресою: м. Львів, вул. Харківській, 44, існувала ще з 1970-х років, та перебувала на балансі підприємства громадської організації по технічному обслуговуванню автомобілів «Сервіс» Спілки автомобілістів Львівської області.

Згідно ст. 377 ЦК України, ст.120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Верховний Суд України в Постанові №6-2цс15 від 11.02.2015р. висловив правову позицію, що норми статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, особа, яка на законних підставах володіла автостоянкою, так само на законних підставах користувалася земельною ділянкою, на якій ця автостоянка розташована. На день винесення оскаржуваної ухвали такою особою було підприємство громадської організації по технічному обслуговуванню автомобілів «Сервіс» Спілки автомобілістів Львівської області. Будь-яких доказів того, що земельна ділянка по вул. Харківській, 44, на якій розташовано автостоянку, була в передбаченому законом порядку вилучена у законного землекористувача - підприємства громадської організації по технічному обслуговуванню автомобілів «Сервіс» Спілки автомобілістів Львівської області або того, що ця ділянка була передана під охорону з оформленням охоронного зобов'язання, ні відповідачем, ні третьою особою не надано. Не надано й доказів наявності інших підстав припинення права користування цією земельною ділянкою.

Таким чином, при прийнятті ухвали № 1113 від 21.06.2001 року Львівська міська рада діяла не у передбачений законом спосіб, порушила права землекористувачів та вийшла за межі своєї компетенції.

Посилання представника відповідача на те, що через видачу Регіональному ландшафтному парку «Знесіння» державного акту на землю ухвала міської ради вичерпала свою дію, тому не може бути скасована, суд вважає такою, що не заслуговує на увагу, оскільки не ґрунтується на законі. Той факт, що парк отримав державний акт та тривалий час користується земельною ділянкою, не є і не може бути перешкодою для вирішення питання щодо законності ухвали, на підставі якого цей державний акт було видано.

Представник відповідача посилається на те, що оскаржувана ухвала не порушує права позивача, оскільки позивач не був власником автостоянки на день прийняття цієї ухвали. Суд вважає таку позицію представника відповідача неспроможною.

На підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2008 року позивач є власником автостоянки № 3 за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44. На підставі вимог ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщена ця автостоянка.

24.12.2015 року Регіональний ландшафтний парк «Знесіння» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, в якому просив зобов'язати позивача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,4683 за адресою: м. Львів, вул. Хаківська, 44.

Тобто, отримавши державний акт на земельну ділянку, в яку увійшла й земельна ділянка, на якій розташовано автостоянку, парк «Знесіння» не визнає та оспорює право позивача користуватися земельною ділянкою, на якій розташовано належний позивачу об'єкт нерухомості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ухвала міської ради, якою було змінено межі ландшафтного парку, та якою до земель парку включено й земельну ділянку, якою на законних підставах користується позивач, на теперішній час порушує права позивача як землекористувача.

Представник відповідача просила залишити позов без розгляду, посилаючись на пропущення позивачем строків звернення до суду.

Частинами 1, 2 ст. 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскаржувана ухвала прийнята міською радою 21.06.2001 року. Позивач став власником автостоянки за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, та фактичним землекористувачем земельної ділянки за цією адресою на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2008 року з дня держаної реєстрації права власності, а саме: 06.04.2009 року. Невизнання та оспорювання прав позивача почалося з 24.12.2015 року, тобто з дня звернення Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» з позовом до Господарського суду Львівської області з вимогою про зобов'язання звільнити земельну ділянку. Про порушення своїх прав на користування земельною ділянкою позивач дізнався 19.02.2016 року, коли ухвалою Господарського суду Львівської області ПП «Факторія» було залучено до участі у вищезазначеній справі в якості співвідповідача. З адміністративним позовом до Сихівського районного суду м. Львова позивач звернувся 20.04.2017 року. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду.

Разом з тим, в ч. 1 ст. 100 КАС України зазначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Незважаючи на те, що позивач дізнався про порушення свого права 19.02.2016 року, право позивача на земельну ділянку за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, було підтверджено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року. Судом враховано, що весь час з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права й до дня звернення до адміністративного суду, позивач вживав заходи для захисту свого порушеного права, наслідком чого стала вищезгадана постанова Львівського апеляційного господарського суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визнати причини пропуску звернення до адміністративного суду поважними. Отже порушене право позивача підлягає захисту.

Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що не зазначивши, які саме пункти ухвали мають бути скасовані, позивач не вірно обрав спосіб захисту. Суд не може погодитись з таким посиланням, оскільки чинним законодавством передбачено такий спосіб захисту, як визнання рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування протиправним та скасування такого рішення.

В той же час, зазначаючи в позовній заяві вимогу про часткове скасування оскаржуваної ухвали, позивачем дійсно не зазначено, які саме положення та пункти ухвали, на думку позивача, є протиправними та підлягають скасуванню.

В ч. 2 ст. 11 КАС України передбачено право суду вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Тому суд вважає за необхідне за власної ініціативи визначити ті положення оскаржуваної ухвали, які прийняті з порушенням вимог чинного законодавства та порушують права позивача. Такими положеннями є пункти, які визначають загальну площу парку «Знесіння» та передбачають внесення змін до земельно-кадастрової документації і видачу державного акту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 34, 140, 142 ЗК України (в редакції на день винесення оскаржуваної ухвали), ст.ст. 27, 43 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 3, 5, 23, 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. 377 ЦК України, ст.ст. 5-15, 71, 99, 100, 103, 159-163, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити Приватному підприємству «Факторія» строк звернення до адміністративного суду.

Позовні вимоги Приватного підприємства «Факторія» до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали міської ради - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 6 ухвали Львівської міської ради № 1113 від 21 червня 2001 року «Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у м. Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування регіонального ландшафтного парку «Знесіння».

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 31 липня 2017 року.

Повний текст постанови виготовлений 03 серпня 2017 року.

Постанова може бути повністю або частково оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий Радченко Е.А.