Справа № 461/1416/17
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року № 876/6276/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Святецького В.В., Довгополова О.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду міста Львова від 24 квітня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, скасування розпорядження та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення до 59% відповідної суми грошового забезпечення розміру пенсії за вислугу років позивачу, призначеної йому з 18.12.2015 року відповідно до приписів п.«а» ч.1 ст.13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 64% відповідної суми грошового забезпечення; 2) скасувати розпорядження відповідача від 23.08.2016 року щодо здійснення з 01.09.2016 року розрахунку та виплати пенсії за вислугу років позивачу в розмірі 59% відповідної суми грошового забезпечення; 3) зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати з 01.09.2016 року пенсію за вислугу років позивачу відповідно до приписів п.«а» ч.1 ст.13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 64% відповідної суми грошового забезпечення, а саме: за вислугу 20 років - 55 процентів відповідної суми грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідної суми грошового забезпечення, а також здійснити йому виплату недоотриманої за період з 01.09.2016 року суми пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 24.04.2017 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення до 59 відсотків відповідної суми грошового забезпечення розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1, призначеної йому з 18 грудня 2015 року відповідно до приписів п.«а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в розмірі 64 відсотків відповідної суми грошового забезпечення. Скасовано розпорядження Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області від 23.08.2016 року щодо здійснення з 01.09.2016 року розрахунку та виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 59 відсотків відповідної суми грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплачувати з 01.09.2016 року пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до приписів п.«а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 64 відсотків відповідної суми грошового забезпечення, а саме: за вислугу 20 років - 55 процентів відповідної суми грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідної суми грошового забезпечення, а також здійснити позивачу виплату недоотриманої за період з 01 вересня 2016 року суми пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.

З цією постановою суду першої інстанції від 24.04.2017 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням доказів, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у свідоцтві про хворобу від 11.12.2015р. №530 позивача зазначено висновок: непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Дане свідоцтво про хворобу видане Військово-лікарською комісією при розгляді питання про придатність до військової служби (а не служби в поліції). Оскільки, поняття «не придатний до військової служби» і «непридатний до служби в поліції» не є тотожними поняттями та у зв'язку з тим, що військово-медичною комісією не прийнято рішення про непридатність ОСОБА_1 до служби в поліції, ГУ ПФУ у Львівській області пенсійну виплату позивача приведено у відповідність до чинного законодавства з 01.09.2016 р. та обчислено пенсію у розмірі 59% грошового забезпечення (розпорядження від 23.08.2016 р.). Для обчислення пенсії в розмірі 64% за 23 роки вислуги військово-лікарські документи, зокрема, свідоцтво про хворобу необхідно привести у відповідність до п.2 ст.77 ЗУ «Про національну поліцію» № 580. Апелянт зазначає, що в позовній заяві від 23.02.2017 р. ОСОБА_1 та суд в оскарженому рішенні вказують, що на день звільнення проведення військово-лікарської експертизи з метою визначення придатності до служби здійснюється відповідно до Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України. Однак, позивач, відповідно до витягу з наказу від 15.12.2015 р. №134о/с ГУНП у Львівській області, звільнений з військової служби в поліції з 17.12.2015 року. Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, юридичною особою публічного права і не входить до структури МВС України. Таким чином, застосування Порядку-85 при проведенні військово-лікарської експертизи і медичний огляд осіб рядового і начальницького складу поліції при звільненні зі служби є безпідставним, оскільки останній суперечить Закону № 580. Окрім того, свідоцтво про хворобу від 11.12.2015 р. №530 ОСОБА_1 видане Військово-лікарською комісією ГУМВСУ у Львівській області, однак, відповідно до записів в трудовій книжці, позивач з 06.11.2015 р. звільнений з органів внутрішніх справ та з 07.11.2015 р. прийнятий на службу в поліцію, яка не входить до структури МВС України. Крім того, апелянт заперечує проти стягнення з нього судових витрат судом першої інстанції.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 24.04.2017 р. та прийняти нову постанову суду, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач апеляційної скарги не визнав, у суді апеляційної інстанції подав заперечення, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржену постанову суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в засідання суду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 14.07.1994 року проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою (а.с. 14-16).

Наказом т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області від 15.12.2015р. №134 о/с ОСОБА_1 був звільнений з 17.12.2015 року зі служби через хворобу на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» та йому було встановлено вислугу років на день звільнення у календарному обчисленні 23 роки 04 місяці 07 днів (а.с. 17).

З свідоцтва про хворобу від 11.12.2015 року №530 видно, що ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час на основі ст.ст. 71б, 60в, гр.ІІІ Розкладу хвороб та фізичних вад (наказ МВС України від 06.02.2001 року №85) (а.с.18).

Позивач до 01.09.2016 року отримував пенсію відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 55% відповідних сум грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення, тобто 9%, а всього 64 відсотків.

Однак, з 01.09.2016 року позивач отримує меншу пенсію, ніж визначена ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а саме в розмірі 59% грошового забезпечення (а.с. 26).

Позивач отримав повідомлення ГУ ПФУ у Львівській області від 02.09.2016 року № 3653/03-29 про перерахунок пенсії, зі змісту якого видно, що оскільки в матеріалах пенсійної справи позивача міститься свідоцтво про хворобу, у якому не зазначено інформацію про непридатність до служби в поліції як це передбачено п.2 ч.1ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію», з 01.09.2016 року розмір його пенсії складає 59% грошового забезпечення. Водночас у вищевказаному повідомленні зазначається, що з метою подальшого отримання пенсії в розмірі 64%, позивачеві запропоновано привести у відповідність до законодавства наявні військово-лікарські документи (а.с. 21).

08.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області з запитом на інформацію за роз`ясненням (а.с. 22-23).

З відповіді на інформаційний запит від 13.02.2016 року № 1521/03-25 видно, що у зв`язку з тим, що військово-лікарською комісією не прийнято рішення про непридатність позивача до служби в поліції, з 01.09.2016 року пенсійну виплату позивача приведено у відповідність до чинного законодавства та обчислено в розмірі 59% грошового забезпечення, згідно розпорядження від 23.08.2016 року (а.с. 24).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо права позивача на пенсію виходячи з розрахунку 64% відповідної суми грошового забезпечення, виходячи з наступного.

Згідно п.а ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2,3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Відповідно до п. 1.2 Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 85 від 06.02.2001 року (далі - Порядок № 85), військово-лікарська комісія - це спеціальні органи в складі лікарів-спеціалістів, які створюються в системі Міністерства внутрішніх справ з метою проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду кандидатів на службу, осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і членів їх сімей, військовослужбовців внутрішніх військ МВС України осіб цивільної молоді, які бажають вступити до навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, Міністерства оборони України, курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і колишніх військовослужбовців.

Згідно п. 1.1 Порядку № 85, медичний огляд проводиться згідно з п.1.2 Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України з метою визначення: придатності кандидатів за станом здоров'я, фізичним розвитком, а для окремих видів службової діяльності за індивідуальними психофізіологічними особливостями до служби в органах внутрішніх справ на посадах рядового й начальницького складу, з урахуванням вимог пункту 1.43 цього Порядку.

Відповідно до п.1.117 Порядку № 85, свідоцтво про хворобу складається: у мирний час - на осіб рядового й начальницького складу, визнаних не придатними до військової служби зі зняттям з військового обліку, не придатними для військової служби в мирний час, з обмежено придатними у воєнний час, обмежено придатними до військової служби, на курсантів та слухачів навчальних закладів МВС, визнаних не придатними до подальшого навчання за станом здоров'я.

Як уже зазначалося вище, з свідоцтва про хворобу від 11.12.2015 року №530 видно, що ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час на основі ст.ст. 71б, 60в, гр.ІІІ Розкладу хвороб та фізичних вад (наказ МВС України від 06.02.2001 року №85).

Порядок № 85 був чинний на час виникнення спірних правовідносин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку про те, що свідоцтво про хворобу позивача від 11.12.2015 року №530 є належним документом, який підтверджує наявність у нього хвороби, що зумовлює його непридатність до служби в поліції, що стало підставою для звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу), а тому позивач має право на призначення пенсії за вислугу років в підвищеному розмірі з урахуванням звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

У відповідності зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За правилами ч.1 та ч.2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч цьому, відповідач не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своїх дій щодо зменшення грошового забезпечення позивача, натомість позовні вимоги позивача суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується розподілу судом першої інстанції у оскарженій постанові суду судових витрат, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01.01.2017 року у розмірі - 1600 грн..

Отже, з врахуванням того, що всі заявлені позивачем позовні вимоги є взаємопов'язані, за подання до суду позовної заяви у цій справі, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 640 грн.. Натомість, позивачем сплачено 1920 грн. судового збору.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність стягнути з бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 640 грн. судових витрат.

Таким чином, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність змінити оскаржену постанову суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат. В решта частині оскаржену постанову суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області - задоволити частково.

Постанову Галицького районного суду міста Львова від 24 квітня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, скасування розпорядження та зобов`язання вчинити дії - змінити, а саме абзац п'ятий резолютивної частини цієї постанови суду викласти у такій редакції: «Стягнути з бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 640 гривень судових витрат».

В решта частині постанову Галицького районного суду міста Львова від 24 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: В.В. Святецький

О.М. Довгополов

Повний текст постанови виготовлено 07.08.2017 року