Справа № 754/10074/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Файдюка В.В.

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача - управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

Визнати протиправним та скасувати рішення управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації про відмову ОСОБА_3 у наданні допомоги при народженні дитини;

зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації вчинити фактичні та юридичні дії для призначення і здійснення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_3.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 рок позовні вимоги задоволено частково:

визнано неправомірними дії управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1;

зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації призначити та виплатити ОСОБА_3 державну допомогу при народженні дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_3, є громадянином Російської Федерації та тимчасово проживає на території України, здійснює трудову діяльність на території України, що підтверджується посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_1, дозволом на застосування праці іноземців та осіб без громадянства Серії НОМЕР_2 від 12 квітня 2016 року, наказом №24-к про призначення директора ТОВ «М.Б.А.-Україна».

31 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг з проханням призначити державну допомогу сім'ям з дітьми, а саме: допомогу при народженні дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

До заяви позивачем додано: ксерокопію свідоцтва про народження дитини, ксерокопію паспорта, ксерокопію перекладу паспорта, ксерокопію ідентифікаційного номера, ксерокопію посвідки на тимчасове проживання, ксерокопію Витягу з наказу №72 від 30 квітня 2015 року, ксерокопію Протоколу №4 Загальних Зборів Учасників ТОВ «М.Б.А. Фінанси» від 30 серпня 2013 року, ксерокопію Наказу № 5-к про призначення директора від 01 вересня 2013 року, ксерокопію Дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства від 12 квітня 2016 року, ксерокопію Протоколу № 3 Загальних Зборів Учасників ТОВ «М.Б.А. - Україна» від 26 травня 2016 року, ксерокопію Наказу № 24-к про призначення Директора від 26 травня 2016 року, ксерокопію паспорта ОСОБА_6, ксерокопію ідентифікаційного номера ОСОБА_6 та ксерокопію посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_6.

15 червня 2016 року позивачем відповідачу надано дві довідки від 31 травня 2016 року.

29 липня 2016 року позивач отримав лист відповідача №36-1882 від 20 липня 2016 року з повідомленням про те, що відсутні правові підстави для призначення вищезазначеної допомоги оскільки з наданих документів заявником до управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації вбачається, що він та його дружина мають посвідки на тимчасове проживання на території України.

Вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі, коли міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила, встановлені цим договором. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно з п. 2 ч. 1 с. 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім'ям з дітьми: допомога при народженні дитини.

Відповідно до ст.. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Згідно з ч. 2 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - постанова №1751), державна допомога сім'ям з дітьми призначається і виплачується: іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особам, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту і мають право на державну допомогу на умовах, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі коли міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у Законі України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», застосовуються правила, встановлені договором. Призначення і виплата державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Сторонами не заперечується, що у листі відповідача №36-1882 від 20 липня 2016 року єдиною підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини зазначено те, що позивач та його дружина мають посвідки на тимчасове проживання на території України.

Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн підписаної 14 січня 1993 року та яка набрала чинності 14 січня 1993 року дія цієї Угоди поширюється на осіб (надалі іменуються - Працівники) та членів їх сімей, які є громадянами або постійно проживають на території однієї із Сторін (надалі іменуються - Сторона виїзду) та здійснюють свою трудову діяльність на умовах найму на території іншої Сторони (надалі іменуються - Сторона працевлаштування).

Згідно статті 8 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн соціальне забезпечення в цій Угоді для Працівників, які працюють на території Сторони працевлаштування, та членів їх сімей здійснюється на основі законодавства цієї Сторони. При цьому під соціальним забезпеченням у цій статті розуміються всі види допомог та виплат, які надаються громадянам у разі захворювання, вагітності та родів і в інших випадках.

Відповідно до листів Міністерства закордонних справ України від 15 лютого 2017 року № 72/19-091-376 та від 16 лютого 2017 року № 211/19-172/3-318 Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року є чинною у відносинах між Україною та Російською Федерацією та дія Угоди поширюється, зокрема, на громадян Росії, які перебувають на території України на законних підставах та здійснюють свою трудову діяльність на умовах найму в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Статтею 26 Віденської конвенції встановлено, що кожний чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись.

Враховуючи положення ст. 9 Конституції України, статті 26 Віденської конвенції, статей 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов'язань, існує пріоритет міжнародного договору України над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» з урахуванням статті 8 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації, розширюють суб'єктивний склад осіб, які мають право на отримання в Україні допомоги при народженні дитини та встановлюють, що громадяни Російської Федерації, які перебувають на території України на законних підставах, здійснюють свою трудову діяльність на умовах найму на території України та мають право на всі види допомог та виплат, які надаються громадянам у разі захворювання, вагітності та родів і в інших випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів з моменту направлення копії сторонам та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено 07.08.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

В.В. Файдюк

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Безименна Н.В.

Файдюк В.В.