Справа № 742/2090/17
Суддя: Гумен В. М.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/143/17
Єдиний унікальний № 742/2090/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2017 року суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області Гумен В.М. розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернігівський обласний військовий комісаріат про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернігівський обласний військовий комісаріат про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що постановою Прилуцького міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у адміністративній справі №/742/2058/16-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2017 року, визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання його заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності під час виконання обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення. Проте, протоколом № 66 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 23 червня 2017 року відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, в зв`язку з тим, що заявником не надано документ, що свідчить про обставини поранення. Оскільки, вказану відмову позивач вважає протиправною, та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, він і звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права щодо визнання неправомірним та скасування протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 23 червня 2017 року № 66; зобов`язання прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності; встановлення судового контролю за виконанням Міністерством оборони України рішення суду та зобов`язання протягом місяця, з дня набрання рішення суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду.
Представник відповідача надав суду письмове заперечення на позовну заяву в якій не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити позивачу в задоволенні позову повністю, посилаючись на обставини викладені в письмовому запереченні.
Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, проте згідно надісланого до суду відзиву, просив розглядати справу без його участі. Щодо задоволення позовних вимог у відзиві зазначив, що військовим комісаріатом вживалися заходи, передбачені законодавством щодо оформлення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
Суддя за результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження, оцінивши обставини справи, вважає їх достатніми для задоволення позовних вимог, з наступних підстав:
Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:
Згідно копій довідки Прилуцько-Варвинського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області від 22 червня 2016 року №2302 та військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , 1966 року народження, приймав участь у бойових діях у складі Діючої армії під час війни в Афганістані з лютого 1985 року по 07 листопада 1986 року (а.с.10-12).
Відповідно до копії Висновку спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово медичної експертизи у галузі судово-медичної експертизи від 26 червня 2014 року №1193/Ж, встановлено, що при огляді ОСОБА_1 : овальний рубець розмірами 0,3х0,2 см в тм`яній ділянці по середній лінії, білого кольору, м`який, малорухомий; подібних властивостей рубці подовженої і овальної форми розташовані в правій щічній ділянці розмірами 1.1х0,2 см, на променевій поверхні правого зап`ястку розмірами 1,8х0,3 см, по передній поверхні правого стегна в середній третині 3,5х0,3 см, по задній поверхні правої гомілки в середній третині (білувато-коричневого кольору) розмірами 2х1,5 см, передній поверхні лівої гомілки в середній третині розмірами 0,9х0,6 см. Описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1985 році (а.с.13).
Згідно копії Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 01 липня 2014 року №1780, судом встановлено, що множинне вогнепальне осколкове поранення, ЗЧМТ-контузія головного мозку /1985р./ сержанта у відставці ОСОБА_1 , 1966 року народження, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №1193/ж від 26 червня 2014 року, виданого Київським міським клінічним бюро СМЕ, що в подальшому призвело до розвитку: «Наслідків ЗЧМТ-контузії головного мозку є захворювання: «Гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг. ІХС, дифузний кардіосклероз, аорто склероз, СН П А ст., ФК П. Післятравматична та дисцикуляторна енцефалопатія ІІ ст. з розсіяною осередковою симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, колео-вестибулярними порушеннями, метеозалежністю, стійким цефалічним і церебростенічним синдромами», і захворювання: «Хронічний гепатит, хронічний гастродуоденіт. Виразкова хвороба 12-палої кишки», як наслідок перенесеної в ДРА важкої форми малярії, - поранення, ЗЧМТ-контузія головного мозку і захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії (а.с.14).
22 липня 2014 року згідно копії Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА №005227, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вперше встановлено ІІІ групу інвалідності від поранення (контузії), захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, до 09 вересня 2015 року. 20 жовтня 2015 року згідно копії Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА №017629, ОСОБА_1 , повторно встановлено ІІІ групу інвалідності від поранення (контузії), захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, безтерміново (а.с.15).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Прилуцьким ОМВК Чернігівської області, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.12).
Крім того, судом встановлено, що у відповідності до копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради ОСОБА_1 , інвалід 3 групи має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с.11).
Згідно постанови Прилуцького міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у адміністративному провадженні №2-а/742/43/17 (єдиний унікальний №742/2058/16-а), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності під час виконання обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення.
У відповідності до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року №66, судом встановлено, що комісією розглядалися документи ОСОБА_1 , які надійшли відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року за справою №742/2058/16-а та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, якого 07 листопада 1986 року звільнено зі строкової військової служби та 22 липня 2014 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (виписки МСЕК серія АВА №004227 від 22 липня 2014 року). Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, вже розглядалися документи ОСОБА_1 (протокол №36 від 20 травня 2016 року), відповідно до якого документи повернуті на доопрацювання, оскільки немає довідки про обставини поранення. Ураховуючи, що заявником не надано документ, що свідчить про обставини поранення, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с.18-19).
У відповідності до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
В силу вимог ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статті 1-2 вищезгаданого Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно ч.1 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Зокрема, ч.2 ст.16 вищезгаданого Закону встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, в тому числі: 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві; 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Відповідно до ч.1 ст.16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.
Згідно п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року N975 (далі - Порядок № 975), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Судом встановлено, що позивач звертався з заявою від 25 січня 2016 року до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги на підставі Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст.16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с.16).
Погоджуючись із правом позивача на виплату одноразової грошової допомоги, Чернігівський обласний військовий комісаріат надіслав заяву ОСОБА_1 та додані ним документи для прийняття рішення Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с.17).
Проте, згідно копії Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 20 травня 2016 року №36, комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 , поданих на розгляд, оскільки відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, як це передбачено п.11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975.
Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, оскільки виплата зазначеної допомоги гарантована йому Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», звернувся до суду з позовом про зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути його заяву щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності під час виконання обов`язків військової служби та прийняття відповідного рішення.
Відповідно до абз.1 п.13 Порядку № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в п.п.10 і 11 цього Порядку.
Абзацом 2 пункту 13 Порядку № 975 встановлено, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Однак, із підставами, що слугували для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, суд не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Матеріалами справи безспірно підтверджено, що поранення (контузія) та захворювання ОСОБА_1 пов`язані із виконанням ним обов`язків військової служби в лавах Збройних Сил колишнього Радянського Союзу та останній дійсно приймав участь у бойових діях у складі діючої армії під час війни в Афганістані з лютого 1985 року по 07 листопада 1986 року.
Отже, враховуючи, що позивач отримав інвалідність внаслідок поранення (контузія) та захворювання, які пов`язані із виконанням ним обов`язків військової служби, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.
Слід відзначити, що отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби, а тому доводи відповідача в письмових запереченнях на позов про те, що нова редакція (з 1 січня 2007 року) Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не поширюється на позивача, - є безпідставними з огляду на наступне.
За п.2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1- рп/99 (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) до подій, факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце.
Отже, до факту встановлення позивачу інвалідності, як підстави для виплати зазначеної одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, повинні застосовуватися нормативно-правові акти, що діяли станом на 22 липня 2014 року - день встановлення позивачу інвалідності третьої групи.
Аналогічний висновок викладений Верховним судом України у постановах від 18 листопада 2014 року (справа № 21-446а14) та від 21 квітня 2015 року (справа № 21-183а13).
Згідно ст. 244 -2 КАС України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і 2 ч.1 ст.237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Згідно ч. 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Надаючи офіційне тлумачення вищезазначених положень, Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Також суд акцентує увагу, що п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" визначено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що моментом виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги є встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювань, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби 22 липня 2014 року, і станом на 22 липня 2014 року діяв Порядок №975.
В даному контексті слід зупинитися і на визначенні дискреційності повноважень відповідача. Суд, аналізуючи позицію сторін у справі не вважає визначену позивачем вимогу про «зобов`язання призначити та виплатити» формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та таким, що можуть вийти за межі завдань адміністративного судочинства.
Саме по собі зобов`язання відповідача розглянути лише питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачеві не призведе до очікуваного позивачем результату від здійснення правосуддя і не забезпечить захист його прав і свобод, оскільки представник відповідача кожного разу категорично стверджував про те, що підстав для такого призначення і подальшої виплати позивачу такої допомоги у відповідача немає.
Таким чином, формулювання резолютивної частини рішення «зобов`язати відповідача вирішити/розглянути питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги» може мати наслідком повернення позивача до суду за спливом нетривалого проміжку часу знову для пошуку захисту свого порушеного права за аналогічно викладеним вище обставинам.
Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3 рп/2003).
Ст.13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, в тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оскільки, судом встановлено, що відповідач не довів, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та зважаючи на обставини справи, досліджені судом докази та системний аналіз положень діючого законодавства України, тому позовні вимоги в частині визнання неправомірним та скасування Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року №66 в частині відмови позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`яння відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності, є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про встановлення судового контролю за виконанням Міністерством оборони України рішення суду та зобов`язання протягом місяця, з дня набрання рішення суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду, суд враховує, що у відповідності до ч.1 ст.267 КАСУ, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Проте, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, застосування якого на даний момент суд вважає передчасним.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з приписів ст. 94 КАС України, які відповідно, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.
Тому, виходячи з вимог ч. 2 ст. 11 КАС України, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі на користь держави 640 грн. в рахунок судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,18,71, 86,158-163, 183-2, 186 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернігівський обласний військовий комісаріат про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати неправомірним та скасувати Протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року №66 в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням (контузією) та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням (контузією) та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Прилуцький міськрайонний суд, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Суддя Гумен В.М.