Справа № 820/2087/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 р.Справа № 820/2087/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2017р. по справі № 820/2087/17

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Харківської області

треті особи: Державна судова адміністрація України , Державна казначейська служба України

про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Харківської області (далі - відповідач), треті особи: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просив суд визнати відмову Апеляційного суду Харківської області у розрахунку вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною; зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, за виключенням отриманого розміру вихідної допомоги.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2017 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Розгляд справи здійснювати за відсутності позивача.

Третя особа - ДСА України надала до суду апеляційної інстанції письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а скаргу - безпідставною, у зв'язку з чим просить її залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2017 р. - без змін.

Всі учасники адміністративного процесу повідомлені належним чином про дату, час та місце судлового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 03.08.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ОСОБА_1 12 липня 1983 року був зарахований народним суддею Ленінського районного суду м. Харкова на підставі результатів виборів, проведених 10.06.1983 р. З 22.09.1990 р. працював на посаді голови Ленінського районного суду м. Харкова. 31.05.2007р. року відповідно до Рішення Ради суддів України б/н від 01.06.2007 р. ним припинено виконання обов'язків голови Ленінського районного суду м. Харкова. 07.05.2008 р. був відрахований зі штату Ленінського районного суду м. Харкова у зв'язку з обранням на посаду судді Апеляційного суду Харківської області безстроково відповідно до Постанови Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року та звільнений з посади судді Ленінського районного суду м. Харкова на підставі п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України. 07.05.2008 р. позивача було зараховано до штату Апеляційного суду Харківської області на посаду судді, який обраний безстроково на підставі Постанови Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року. 01.07.2009 р. ОСОБА_1 призначений на посаду заступника голови судової палати. 01.09.2010 р. у зв'язку з ліквідацією посади заступника голови судової палати переведений на посаду судді. 22.12.2016 р. позивач був відрахований зі штату суду у зв'язку з поданням заяви про відставку та звільненням з посади судді відповідно до рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016 р. № 3272/0/15-16.

На час звільнення стаж ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довідного грошового утримання судді у відставці, становив 33 роки 5 міс. 9 днів.

При звільненні позивачу були виплачені належні суми, у тому числі, вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

В свою чергу, 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови Апеляційного суду Харківської області із заявою, в якій просив здійснити розрахунок та виплатити вихідну допомогу у розмірі та в порядку, передбаченому законодавством України.

Проте, листом Апеляційного суду Харківської області № 03-55/128 від 06.04.2017 р. було повідомлено, що відповідно до ст. 116, частини 2 статті 135, статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, наказу голови суду № 04-03/125-ос від 22.12.2016р. позивачу у зв'язку з відставкою нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги в належному розмірі, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вважає за необхідне зауважити на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на час прийняття рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016р. №3272/0/15-16) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до статті 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на час прийняття рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016р. №3272/0/15-16), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно з ч. 1 статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на час прийняття рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016р. №3272/0/15-16), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

На час прийняття рішення Вищою радою юстиції стосовно звільнення позивача з посади судді, Закон України "Про статус суддів" в редакції від 15.12.1992р. № 2862- XII, який передбачав, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку - втратив свою чинність.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно - правових актів, які діяли на час прийняття рішення Вищою радою юстиції про звільнення позивача (19.12.2016 року), якими передбачена виплата вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Європейський Суд з прав людини у пункті 31 Рішення від 26.06.2014р. у справі "Суханов та Ільченко проти України" зауважив, що: "стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою".

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

Отже, Верховна Рада України повноважна встановлювати, змінювати чи припиняти виплату соціальних гарантій та допомоги шляхом прийняття відповідних законів.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. №5-рп/2005, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, як на підставу виплати йому вихідної допомоги, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004р. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону № 1402-VIІІ, в редакції станом на дату прийняття рішення Вищою радою юстиції, якою позивача звільнено у відставку (19.12.2016 р.), положеннями якого передбачена виплата вихідної допомоги в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою, то відсутні правові підстави для її виплати у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді.

Доводи позивача про те, що він набув право на виплату спірної допомоги в зазначеному ним розмірі ще до змін у законодавстві не приймаються до уваги, оскільки при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, в редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону №1402-VIІІ в редакції, станом на дату рішення Вищої ради юстиції, якою позивача звільнено у відставку.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано вищезазначені рішення Конституційного суду України та ст. 8, 22 Конституції України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки внесені Законом №1402-VIІІ зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині розміру вихідної допомоги є чинними, неконституційними не визнавались.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2017р. по справі № 820/2087/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 08.08.2017 р.