Справа № 334/7353/16-а(2а/334/409/16)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2017 року справа № 334/7353/16-а(2а/334/409/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року

у адміністративній справі № 334/7353/16-а(2а/334/409/16) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за віком, та зобов'язано відповідача поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком із перерахунком її розміру з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством починаючи з 10.10.2016 року. Одночасно, даною постановою суду відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя поновити виплату пенсії починаючи з 07.10.2009 року.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена до апеляційного суду як позивачем так і відповідачем по справі з підстав її незаконності, неврахування судом фактичних обставин, та порушення норм матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини, у зв'язку з чим: позивач просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року в частині відмови у задоволені її вимог щодо зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя поновити виплату пенсії починаючи з 07.10.2009 року, та прийняти в цій частині нове рішення про зобов'язано відповідача поновити виплату раніше призначеної їй пенсії за віком із перерахунком її розміру з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством починаючи з 07.10.2009 року; а відповідач просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року в повному обсязі та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивачки мотивована безпідставністю визначення судом першої інстанції дати - 10.10.2016 року, з якої має бути поновлено виплату пенсії, оскільки відповідно до правової позиції рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, після набрання чинності зазначеного рішення виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі - Закон № 1058), і відповідно, у кожного пенсіонера, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, відновилось право на відновлення нарахування раніше призначеної пенсії та її виплати, а у управління ПФУ відновився обов'язок поновити виплату раніше призначену пенсію громадянам України, що проживають за кордоном, та її виплатити на вимогу пенсіонера.

Апеляційна скарга відповідача мотивована правомірністю відмови пенсійного органу у поновлені виплати пенсії позивачці, оскільки при зверненні до управління із заявою про призначення пенсії, жодних документів, які могли би засвідчити її проживання (реєстрацію) в Дніпровському районі м. Запоріжжя, а також інших документів, перелік яких чітко визначений затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 р. № 22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005р. за № 1566/11846 Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та паспорту громадянина України до заяви додано не було. Акцентує увагу судової колегії на тому, що на теперішній час лише триває робота щодо підготовки нормативно-правових актів, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсій громадянами, які проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалося судом першої інстанції під час її розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя - задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає задоволенню, зі скасуванням постанови суду першої інстанції в частині визначення дати, з якої слід відновити нарахування та виплату пенсії, і з прийняттям в цій частині нової постанови з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, якій з квітня 1995 року була призначена пенсія за віком, що отримувалася нею під час проживання в Ленінському районі м.Запоріжжя за адресою: АДРЕСА_1, та яка була припинена виплатою у зв'язку з виїздом позивачки на постійне місце проживання до Ізраїлю.

10.10.2016 р. представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1, на що відповідач листом №7437/02 від 27.10.2016 року відмовив у поновленні виплати пенсії посилаючись на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1 (далі - Порядок № 22-1), та п.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачка по цій справі фактично постійно проживає за межами України в Ізраїлі, місця проживання на території України не зареєстровано, а механізм виплати пенсій особам, які проживають в країнах з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення відсутній.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), і відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя та отримувала пенсію за віком, а проживаючи в Ізраїлі ОСОБА_1, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, що і інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, тому відповідно до ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач зобов'язаний був поновити їй виплату пенсії за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати, що свідчить про неправомірність відмови управління Пенсійного фонду України в Дніпровькому районі м. Запоріжжя позивачці у відновленні виплати пенсії відповідно до її заяви, а порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату належної позивачки пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судова колегія в повному обсязі погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, оскільки в Рішенні Конституційного суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року чітко зазначено, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішення №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Пенсія за віком, заслужена попередньою працею, і є однією із форм соціального захисту. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист громадян, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Отже позивачка по справі маючи громадянство України і проживаючи в Ізраїлі перебуваючи на консульському обліку (а.с.11), має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, які проживають на території України

Доводи відповідача про відсутність правових підстав для поновлення пенсійних виплат позивачці з посиланням на положення п.4 та п.29 Порядку № 22-1, якими порядок та умови призначення пенсії, та її одержання, зокрема, після одержання посвідки на постійне проживання в Україні або іншого документа, який підтверджує місце постійного проживання в Україні - не стосуються даного спірного випадку, оскільки у даному випадку йдеться не про призначення пенсії, а про відновлення її виплати та перерахунку її розміру з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством. Іншій доводи відповідача також суперечать рішенню Конституційного Суду України, в пункті 3 резолютивної частини якого прописано, що у зв'язку з визнанням неконституційними пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням, а проявлена в даному випадку суб'єктами владних повноважень бездіяльність стосовно підготовки нормативно-правових актів, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсій громадянами, які проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення - не може слугувати підставою для обмеження позивачки в її конституційних правах.

Пунктом 15 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Оскільки відповідач по цій справі є правонаступником Кіровського районного відділенні соціального забезпечення м.Дніпропетровська де до свого виїзду за кордон позивачка перебувала на обліку, що не заперечується відповідачем, а матеріали архівної пенсійної справи позивачки вже витребувано відповідачем з Центрального (Кіровського) відділу обслуговування громадян Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську, судова колегія визнає безпідставними також доводи представника відповідача про відсутність у нього обов'язку в поновленні позивачці раніше призначеної їй пенсії за віком.

Відповідно до п. 16 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), і документами, що засвідчують місце проживання особи вважаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування, а іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п.29 Порядку), а відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, в тому числі є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тому твердження представника відповідача про неможливість поновлення пенсії позивачці при поданні копії закордонного паспорту позивачки.

За наведених вище обставин, судова колегія визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про протиправність відмову листом №7437/02 від 27.10.2016 року Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя у поновленні виплати пенсії позивачці посилаючись на Порядок №22-1 та п.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з підстав постійного проживання позивачки за межами України в Ізраїлі, відсутності у позивачки реєстрації місця проживання на території України, та відсутності механізму виплати пенсій особам, які проживають в країнах з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині визначення дати 10.10.2016 року, з якої відповідача слід зобов'язати поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком із перерахунком її розміру з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством починаючи, та з відмовою суду в задоволені позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя поновити виплату пенсії починаючи з 07.10.2009 року у зв'язку з їх необґрунтованістю, оскільки з часу виїзду на постійне помешкання до держави Ізраїль, ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м.Запоріжжя з заявою, яка є підставою для розгляду питання про поновлення пенсійних виплат суб'єктом владних повноважень, не зверталася, і будь-які суми, пенсія їй не нараховувалась, а тому поновлення виплати пенсії позивачу підлягає саме з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 10.10.2016 року, з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством.

Саме в зазначеній частині позивачкою і оскаржується рішення суду першої інстанції з підстав його невідповідності змісту Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і судова колегія погоджується з такою позицією позивачки, та визнає, що вимога останньої про зобов'язання відповідача поновити їй виплату раніше призначеної пенсії за віком (припиненої виплатою Розпорядженням від 06.02.1995 року у зв'язку з виїздом до Ізраїлю) відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, та є належним способом відновлення її порушених прав, виходячи з нижченаведеного.

Підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV.

Крім того, враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", судова колегія акцентує увагу на тому, що у справі "Пічкур проти України" ЄСПЛ розглядаючи ситуацію, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення), тобто вирішуючи питання права на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, у пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу, тобто, з 07 жовтня 2009 року, управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Враховуючи зміст наведених вище правових положень Рішення Конституційного Суду України, та ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська з дня набрання чинності № 25-рп/2009 (з 07 жовтня 2009 року) зобов'язаний був відновити нарахування раніше призначеної пенсії громадянці України ОСОБА_3 , яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Оскільки відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги, судова колегія вважає за необхідне змінюючи рішення суду першої інстанції в частині дати, з якої позивачці слід поновити виплату раніше призначено їй пенсії, зазначити про це в резолютивній частині постанови апеляційного суду

Одночасно, виходячи з положень ст.94 КАСУ, судова колегія вважає за необхідне стягнути з державного бюджету за рахунок фінансування Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі адміністративного позову в сумі - 551,20 грн., та при подачі апеляційної скарги в сумі - 606,32 грн., що складає загальну суму в розмірі - 1157.52 грн.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, 202, 205, 207 КАС України, судова колегія, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя - залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя поновити виплату пенсії починаючи з 07.10.2009 року, та прийняти цій частині нову постанову задоволення адміністративного позову в повному обсязі, у зв'язку з чим викласти абзац третій постанови Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року в іншій редакції, а саме.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 за віком з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат непрацюючому пенсіонеру відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та дитині війни, передбачених чинним законодавством, і поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

В частині визнання неправомірними дій управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за віком - постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2017 року залишити без змін

Стягнути з державного бюджету за рахунок фінансування Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі адміністративного позову в сумі - 551,20 грн., та при подачі апеляційної скарги в сумі - 606,32 грн., що складає загальну суму в розмірі - 1157.52 грн.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в порядку і строки, що передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник