Справа № 802/997/17-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 серпня 2017 р. Справа № 802/997/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима Петровича,

за участю:

секретаря судового засідання: Шевченка Р.В.

позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Багнюка О.В., Дем'янова Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягненя заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягненя заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач був поновлений на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспожислужби в Хмельницькій області на підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 року. На виконання зазначеної постанови, 29 березня 2017 року начальник Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області виносить наказ №36-к про поновлення ОСОБА_1 на роботі начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області. Проте, 31 березня 2017 року начальник Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області виносить наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.". Відтак, позивач вважає, що прийнятий наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1." є протиправним, так таким, який винесений з грубим порушенням норм КЗпП України.

Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обґрунтування позовної заяви.

Представники відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на доводи письмових заперечень (а.с. 39-42).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 року, начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області 29 березня 2017 року було винесено наказ №36-к про поновлення ОСОБА_1 .

Проте, 31 березня 2017 року начальник Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області винесено наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.".

Не погоджуючись з вищезазначеним наказом, позивач звернувся до суду.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідача і має бути перевірене в судовому засіданні з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Отже, правовідносини, які пов'язані із вирішенням даного адміністративного позову, насамперед регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу №36-к від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області з 29 червня 2016 року. Згідно п. 2 вказаного наказу ОСОБА_1 приступив до виконання обов'язків начальника управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області з 23 березня 2017 року.

Таким чином, відповідачем виконано рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду, оскільки позивач приступив до виконання його функціональних обов'язків саме з 23 березня 2017 року.

Однак, 31 березня начальник Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області виніс наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.".

Відповідач, приймаючи спірний наказ від 31 березня 2017 року №38-к посилається на те що, при прийнятті наказу №36-к, не було дотримано положень чинного законодавства.

Проте, на переконання суду, приймаючи відповідний наказ №38-к, відповідач фактично перешкоджає реалізації позивачем його права на працю.

Суд зазначає, що згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та інших передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. Водночас закон, визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю.

Суд звертає увагу відповідача, що останній, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. Його право на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його.

За наявності підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він може розірвати трудовий договір, укладений як на невизначений строк, так і на погоджений сторонами строк.

Отже, чинним законодавством України чітко врегульоване питання щодо звільнення працівників.

Разом з тим, у судовому засіданні представники відповідача не змогли надати пояснень суду, у чому саме полягало недотримання положень чинного законодавства при виданні спірного наказу.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19).

Тому, суд вважає, що правових підстав для прийняття відповідачем спірного наказу №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1." у відповідача не було, а відтак винесений наказ прийнятий з грубим порушенням норм чинного законодавства.

В контексті вищезазначеного, суд дійшов висновку, що винесений наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1." прийнятий протиправно, а тому підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про поновлення позивача на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 року, позивач був поновлений на посаді начальника Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспожислужби в Хмельницькій області.

Отже, його право на працю було відновлено відповідно до вищезазначеного рішення.

Скасовуючи наказ №38-к про скасування наказу від 29.03.2017 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.", суд звертає увагу позивача, що наказ №36-к від 29 березня 2017 року є чинним, а відтак, суд вважає, що право позивача на працю є реалізованим відповідно до наказу №36-к від 29 березня 2017 року, а відтак щодо вищезазначеної вимоги позивача слідує відмовити.

В розріз зазначеного, не підлягає задоволенню позивачу вимоги щодо нарахування та виплати належної суми заробітної плати за відпрацьований час з 23.03.2017 року по 31.03.2017 року.

Оскільки право позивача на працю відновлено відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 року та реалізовано відповідно до наказу №36-к від 29 березня 2017 року, не підлягає задоволенню вимога щодо внесення записів в трудову книжку позивачу про роботу за період з 23.03.2017 року по 31.03.2017 року.

Більше того, оскільки наказ №36к від 29 березня 2017 року є чинним, не підлягає задоволенню вимога щодо стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Згідно п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом вимог п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суду, позивачем не було надано жодних доказів, які б свідчили про погіршення стану його здоров'я, моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, саме в зв'язку зі звільненням не наведено жодного мотиву визначеної суми, а саме 10.000 грн., та не зазначено у чому саме полягає причинний зв'язок між завданою йому шкодою та діями посадових осіб відповідача.

Отже, підтверджуючих фактів заподіяної позивачеві моральної чи фізичної шкоди, страждань або втрат немайнового характеру не встановлено, а відтак, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Хмельницькій області від 31.03.2017 року № 38-к "Про скасування наказу від 29.03.2017 року № 36-к "Про поновлення ОСОБА_1."

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Альчук Максим Петрович