Справа № 379/563/17
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 379/563/17 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко О.М.
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційними скаргами Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, ОСОБА_2 на постанову Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, третя особа: голова комісії з припинення Управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко Ірина Олександрівна про визнання наказу про звільнення неправомірним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, скасовано наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30 березня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2», поновлено на роботі ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії у Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, стягнуто з Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30 березня 2017 року до 12 червня 2017 року 6000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій у Таращанському відділі Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні вищевказаних позовних вимог відмовити повністю, а резолютивну частину викласти в такій редакції: «Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій у відділі №2 у м.Біла Церква Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області». В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на відсутність у Таращанському відділі Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області вакантних посад, проте рівнозначні вакантні посади наявні у відділах з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №1 та №2 у м.Біла Церква Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Позивач також подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити постанову суду першої інстанції в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу, тобто стягнути з відповідача 12000,00 грн. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом було неправильно стягнуто кошти суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі наказу №21-к від 01 лютого 2001 року була призначена по переведенню на посаду провідного спеціаліста по виплаті пенсії відділу пенсійного забезпечення Таращанського районного управління Пенсійного фонду України Київської області (після перейменування - управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області) як така, що пройшла конкурсний відбір і має 15 ранг державного службовця.

13 січня 2017 року позивачем отримано повідомлення, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та наказу Пенсійного фонду України від 03 січня 2017 року №1 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988» управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області буде реорганізовано. Наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 13 січня 2017 року №2-ос та відповідно до ст.49-2 КЗпП України позивач попереджається про наступне вивільнення із займаної посади на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України з 13 березня 2017 року.

Наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 30 березня 2017 року №24-ос «Про звільнення ОСОБА_2.» звільнено ОСОБА_2 - головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області 30 березня 2017 року, у зв'язку з скороченням чисельності штату та реорганізацією управління (п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу») з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Виплачено компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 14 березня 2017 року по 30 березня 2017 року, що становить 1 календарний день, за додаткову відпустку відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2017 рік, що становить 10 календарних днів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30 березня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2.» був виданий з порушенням вимог законодавства, тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Законом України «Про державну службу», який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

В силу ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

В свою чергу, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

У відповідності до ч.3 ст.87 вищезазначеного Закону процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників за умови неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників передбачено ст.49-2 КЗпП України, відповідно до ч.ч.1-3 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком, зокрема, реорганізовано управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області шляхом злиття у Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04 січня 2017 року №3, з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988 та наказу Пенсійного фонду України від 03 січня 2017 року №1 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988» наказано, зокрема начальнику управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі, утворити та затвердити комісії з припинення зазначених управлінь. Призначено головою комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області - першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко І.О.

Наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 11 січня 2017 року №8 оголошено наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04 січня 2017 року №3.

12 січня 2017 року управлінням Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області винесено наказ №9, яким утворено комісію з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області.

Наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 13 січня 2017 року №2-ос «Про наступне вивільнення працівників управління» головному спеціалісту по роботі з персоналом наказано попередити про наступне вивільнення працівників управління (через два місяці з дати ознайомлення з цим наказом) у зв'язку з реорганізацією управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

З наведеним наказом позивач ознайомлена 13 січня 2017 року, про що міститься її особистий підпис у додатку №1 до наказу.

13 січня 2017 року позивачем було отримано повідомлення, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та наказу Пенсійного фонду України від 03 січня 2017 року №1 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988» управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області буде реорганізовано. Наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 13 січня 2017 року №2-ос та відповідно до ст.49-2 КЗпП України позивач попереджається про наступне вивільнення із займаної посади на підставі ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України з 13 березня 2017 року. У випадку наявності відповідних посад упродовж двомісячного строку позивачу будуть такі запропоновані.

В той же час, у двохмісячний період з моменту попередження про наступне вивільнення (з 13 січня 2017 року по 13 березня 2017 року) позивачу не надавалось пропозицій щодо переведення на вакантні посади.

Згідно штатних розписів управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області на 2017 рік відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 нараховував 7 штатних посад, з яких: 1 - начальник відділу, 6 головних спеціалістів та відповідно до штатного розпису Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, утвореного в результаті злиття управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі, управління Пенсійного фонду України у м.Білій Церкві, управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі, який надавався головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області для використання в роботі, відділ призначення, перерахунку та виплати пенсій нараховував 12 штатних посад: 1 - начальник відділу, 1- заступник начальника відділу та 10 головних спеціалістів.

З наведеного вбачається, що посада, яку обіймала позивач в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, передбачена і в новоствореному в результаті реорганізації Білоцерківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області. В тому числі посада головного спеціаліста відділу призначення, перерахунку та виплати пенсій залишилася і в Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, при цьому вона відповідачем не була запропонована.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Наведені висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до положень ст.244-2 КАС України.

Матеріали справи не містять доказів звернення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області до вищестоящого органу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з метою працевлаштування позивача в інших структурних підрозділах Пенсійного фонду України в Київській області, а тому управлінням Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області не доведено виконання ним обов'язку з працевлаштування позивача та неможливості переведення ОСОБА_2 на іншу роботу за її згодою.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 наведеної статті (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Колегія суддів зазначає, що ч.2 ст.42 КЗпП України підлягає застосуванню за наявності рівних умов продуктивності праці і кваліфікації.

Учасники трудового спору вправі подавати будь-які допустимі докази, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, якими можуть бути документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці визнає дисциплінованість працівника, у зв'язку з чим має враховуватись наявність дисциплінарного стягнення.

В той же час, враховуючи, що про наступне вивільнення були повідомлені всі працівники управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, матеріали справи не містять доказів порівняння кваліфікації і продуктивності їх праці для визначення переважного права на залишення на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має базову вищу освіту, достатній досвід роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області понад 16 років, має на утриманні двох малолітніх дітей до 14 років та чоловіка інваліда війни 2 групи.

Отже, при звільненні позивача роботодавцем не було досліджено переважне право ОСОБА_2 на залишення на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно п.10 ст.38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, який є членом діючої на підприємстві, установі, організації профспілки.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, за період роботи в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області позивач була членом профспілки та сплачувала відповідні внески зі своєї заробітної плати.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається проведення засідання профкому за участю працівників управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, яким погоджено звільнення ОСОБА_2 з займаної посади за ініціативою власника.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності наказу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30 березня 2017 року, яким позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі, та наявності підстав для його скасування.

Протиправність наведеного наказу та наявність підстав для його скасування також підтверджується листом Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у м.Києві, Київській, Чернігівській та Черкаській областях від 17 травня 2017 року №382/ТО2505-17, відповідно до якого за наслідком звернення ОСОБА_2 проведено позапланову безвиїзну перевірку розпорядчих та інших документів щодо додержання визначених Законом України «Про державну службу» умов реалізації громадянами України права на державну службу від час вивільнення державних службовців управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області у зв'язку з реорганізацією шляхом злиття в Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області, за наслідком якої робоча група дійшла висновку, що головою комісії з припинення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко І.О. необґрунтовано прийнято рішення щодо звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, яке суперечить законодавству в частині реалізації громадянами права на державну службу. Наказ управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області №24-ос від 30 березня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_2.» підлягає скасуванню. Білоцерківському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Київської області направлено обов'язкову для виконання вимогу щодо відновлення порушених прав позивача, визначених Законом України «Про державну службу» в частині процедури вивільнення працівників під час скорочення штату державних службовців та зобов'язано запропонувати ОСОБА_2 рівноцінні (рівнозначні) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Колегія суддів критично ставиться до наявних в матеріалах справи пропозиції щодо переведення позивача на посаду головного спеціаліста відділу призначення, перерахунку та виплати пенсії №1 Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з 31 березня 2017 року та акту відмови працівника від підписання пропозиції про прийняття на роботу, оскільки з наведеної пропозиція не вбачається, коли саме вона була надана позивачу, а акт складений 30 березня 2017 року, тобто в день звільнення позивача, що ставить під сумнів надання пропозиції та складання вказаного акту до винесення спірного наказу про звільнення позивача та протягом двомісячного терміну, передбаченого у повідомленні про наступне вивільнення.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для поновлення позивача на рівнозначній посаді головного спеціаліста з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії у Таращанському відділенні Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, оскільки відповідна посада передбачена штатним розписом Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на 2017 рік, затвердженим начальником Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Твердження апелянта щодо відсутності у Таращанському відділі Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області вакантних посад всупереч ч.2 ст.71 КАС України жодним доказом не підтверджені, а тому не враховуються колегією суддів при перегляді постанови суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Разом з тим, при ухваленні постанови суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 у розмірі 6000,00 грн.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Колегія суддів зазначає, що позивача було звільнено з займаної посади наказом управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 30 березня 2017 року №24-ос та поновлено на посаді постановою Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає 46 днів та обраховується, починаючи з першого дня після звільнення - з 31 березня 2017 року по 11 червня 2017 року (дата прийняття постанови судом першої інстанції). При цьому, визначаючись щодо тривалості вимушеного прогулу позивача, колегія суддів виходить з кількості робочих днів, що минули за період з 31 березня 2017 року по 11 червня 2017 року включно.

Пунктом 8 вищевказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області від 30 травня 2017 року №1889/10, середньомісячна заробітна плата позивача становила 5000,00 грн., кількість робочих днів за останні два місяці роботи (січень-лютий 2017 року) складає 40 днів, таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 250,00 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 46 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 250,00 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 46 р.д. = 11500,00 грн., який підлягає стягненню на його користь з відповідача.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно по суті вирішено справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального права в частині, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини постанови в наступній редакції:

«Стягнути з Білоцерківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2017 року до 11 червня 2017 року в розмірі 11500,00 грн.»

В іншій частині постанову Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.