Справа № 308/3190/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/5928/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил та закриття провадження у справі,-

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача - Закарпатської митниці ДФС, яким просив скасувати постанову від 22.03.2017 у справі про порушення митних правил №0073/305000018/17 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів - 1 571 780, 91 грн та провадження у справі про порушення митних правил закрити.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликаючись на те, що постійним місцем його проживання є Чеська Республікка м. Плзень, зазначає, що як нерезидент має право на тимчасовий ввіз транспортного засобу особистого користування строком на 1 рік. Закарпатській митниці ДФС позивачем надавались докази на підтвердження постійного місяця проживання в Чеській Республіці понад три роки, однак такі при прийнятті постанови митним органом не були враховані.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову в справі про порушення митних правил від 22 березня 2017 року №0073/305000018/17 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності і накладення на нього адміністративного стягнення, провадження у справі про порушення митних правил - закрито.

Постанова мотивована тим, що відповідачем порушено порядок провадження у справі про порушення митних правил щодо повноти та об'єктивності з'ясування обставин у справі, передбачених ч ст.486 МК України. На переконання суду дії позивача, кваліфіковані митним органом як такі, що мали умислом ухилення від сплати митних платежів, спрямовані на вибір спрощеного порядку митного оформлення, оскільки вибраний ним «зелений коридор» за умови ввезення транспортного засобу в режимі «тимчасове ввезення» громадянами-резидентами, які перебувають на тимчасовою консульському обліку в консульській установі України за кордоном, транспортних засобів особистого користування за ч. 2 ст. 380 МК України не встановлюють сплати будь-яких митних платежів. Крім того, виходячи з положень ч.4 ст. 3 МК України відповідач мав прийняти рішення на користь ОСОБА_1, що узгоджується з презумпцією правомірності дій платника податку, що задекларована пп.4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача про постійне місце проживання в Республіці Чехія не відповідають дійсності, оскільки місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване на території України, а тому він є резидентом України і його дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. Крім того, з відомостей, що наявні у відповідача, ОСОБА_1 на обліку, як такий, що постійно проживає у Республіці Чехія, не перебуває.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 22 березня 2017 року в.о. заступника начальника Закарпатської митниці ДФС Стельмаченко Є.Є. винесено постанову у справі про порушення митних правил №0073/305000018/17, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів - 1 571 780, 91 грн.

Із вказаної постанови митного органу слідує, що 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 ввіз транспортний засіб - автомобіль марки «BMW X5», VIN-код НОМЕР_2, р.н.з. НОМЕР_1 Чеської Республіки, та подав для митного контролю та оформлення паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про постійне проживання в Чеській Республіці з метою ввезення автомобіля терміном на 1 рік.

11 січня 2017 року на митний пост «Солотвино» на ділянку «виїзд з митної території України» заїхав автомобіль марки «BMW X5», VIN-код НОМЕР_2, р.н.з. НОМЕР_1 Чеської Республіки під кермуваненям позивача. До митного оформлення ним подано документи: паспорт для виїзду за кордон громадянина України НОМЕР_3 від 13.05.2008, свідоцтво про реєстрацію автомобіля НОМЕР_4 від 05.05.2016.

Таким чином, гр. ОСОБА_1 перевищив встановлений ч.3 ст.380 Митного кодексу України строк зворотного вивезення транспортного засобу особистого користування, чим вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, які підпадають під ознаки правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України.

ОСОБА_1, вважаючи постанову в.о. заступника начальника Закарпатської митниці ДФС Стельмаченко Є.Є. про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів - 1 571 780, 91 грн неправомірною, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 522 Митного кодексу України передбачено, що справи про порушення митних правил, передбачені статтями 468 - 470, 474, 475, 477 - 481, 485 цього Кодексу, розглядаються органами доходів і зборів.

Частиною 1 ст. 458 Митного кодексу України (МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Частиною першою ст. 495 МК України встановлено, що доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією.

Відповідно до ст. 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Відповідальність, передбачена санкцією даної статті, настає у разі наявності мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення у письмовій декларації неправдивих відомостей.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України регламентується ст. 380 МК України.

Частинами 1 та 2 статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

В свою чергу, для громадян-резидентів зазначеною статтею передбачено інші умови ввезення транспортних засобів особистого користування.

Так, згідно ч. 3 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, постанови про порушення митних правил № 0073/205000018/17 від 22.03.2017 року (а.с. 9-12), позивачем в режимі "тимчасове ввезення терміном до одного року" на основі відміток в закордонному паспорті "постійне місце проживання" та «Прийнятий на консульський облік у консульському відділі Посольства України в Чеській Республіці» було здійснене ввезення транспортного засобу без письмового митного декларування (ч.2 ст. 380 МК України).

Таким чином, здійснивши пропуск на територію України транспортного засобу ОСОБА_1 у такому режимі і без письмового декларування, митний орган погодився із такими умовами ввезення "тимчасове ввезення на строк до одного року".

Тобто, притягуючи до відповідальності позивача ОСОБА_1 за ст. 485 МК України, митний орган не врахував, що відповідальність згідно з цієї норми наступає лише при ввезенні транспортного засобу на територію України через митний кордон і за наявності письмової декларації, заповненої особою, яка ввозить транспортний засіб, чого у даному випадку не було.

Статтею 4 Митного кодексу України визначено, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні Митного кодексу України є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Однак, в оскаржуваній постанові про порушення митних правил Закарпатська митниця ДФС покликалась на те, що позивач є громадянином України та повинен нести відповідальність.

Апеляційний суд зазначає, що п. 33 ч.1 ст. 4 МК України дає визначення поняттю нерезидента, та визначає коло осіб, які до них відносяться.

Згідно п.п. "в" п. 33 ч.1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Отже, для того щоб особа вважалася нерезидентом вона повинна відповідати певним критеріям характерним для нерезидентів України, а саме мати статус (бути) іноземця чи особи без громадянства або бути громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

За змістом п.45 ч.1 ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відтак, ОСОБА_1 підпадає під ознаки нерезидента в розумінні МК України, оскільки має постійне місце проживання в Республіці Чехія.

Постійне місце проживання позивача ОСОБА_1 у Республіці Чехія підтверджується відміткою у його паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с.21), випискою з торгового реєстру веденого при міському в суді в Празі секція С, реєстраційний номер 170461 (а.с.15-16), мандатного договору (а.с.17-18), договору оренди житла (а.с. 19-20).

Апеляційний суд не приймає покликання апелянта на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в Україні як підставу визнання його резидентом України та зазначає, що згідно Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття "місце проживання", під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Від місця проживання законодавець відмежовує "місце перебування", тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

З наданих позивачем на розгляд суду письмових доказів на підтвердження свого постійного проживання, слідує, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «IZ-STAVBY s.r.o.» з місцем знаходження 171 00 м. Прага-7, вул. Тройська 66/183 та є його директором.

Таким чином, ОСОБА_1 не може нести адміністративну відповідальність за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Слід зазначити, що за змістом частини першої ст. 9 та ст.10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Правопорушення, яке кваліфікується ст. 485 МК України, повинно бути вчинено крім того, з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, тобто, що це правопорушення може бути вчинено лише умисно, що не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки транспортний засіб був ввезений у режимі "тимчасового ввезення до 1 року" з погодження митного органу.

Відповідно до ст.527 МК України, у справі про порушення митних правил орган доходів і зборів або суд (суддя), що розглядає справу, виносить одну з таких постанов: про проведення додаткової перевірки; про накладення адміністративного стягнення; про закриття провадження у справі.

Як наслідок, апеляційний суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови від 22 березня 2017 року Закарпатською митницею ДФС не було надано належну оцінку обставинам справи та вимогам ст.527 МК України стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі.

Попри вказане, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

Так, відповідно до ч.6 ст.530 МК України, перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу частин 1 та 2 ст.162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

Так, вищенаведеною процесуальною нормою передбачено повноваження суду при вирішенні справи по суті, зокрема і у разі часткового задоволення позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.3 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень, а, отже, питання про прийняття процесуального рішення в справі про адміністративне правопорушення не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Однак, суд першої інстанції, скасувавши постанову в справі про порушення митних правил, в частині закриття провадження у справі вийшов за межі наданих суду повноважень, перебравши на себе повноваження суб'єкта владних повноважень.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до норм КАС України судом має досліджуватись лише питання законності постанови посадової особи про притягнення до адміністративної відповідальності.

Тому, в даному випадку, оскаржувана постанова Закарпатської митниці ДФС від 22.03.2017 у справі про порушення митних правил №0073/305000018/17 підлягає скасуванню як незаконна, оскільки така не була прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та митним законодавством України, як цього вимагає диспозиція п.1 ч.3 ст.2 КАС України.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до, висновку що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування постанови в.о. заступника начальника Закарпатської митниці ДФС Стельмаченко Є.Є. від 22 березня 2017 року у справі про порушення митних правил №0073/305000018/17.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС задовольнити частково, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2017 року у справі № 308/3190/17 - скасувати у частині закриття провадження у справі про порушення митних правил та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова складена в повному обсязі 01.08.2017.