Справа № 826/5037/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5037/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2017 року 10:27 № 826/5037/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

Київської міської організації ветеранів

до

третя особа

Київської міської ради

Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про

визнання незаконними дій та визнання протиправним та скасування рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська організація ветеранів (далі також – позивач або Організація) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі також – відповідач або КМР), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - Департамент), в якому просила суд:

1. Визнати незаконними дії Київської міської ради щодо прийняття рішення від 28.02.2013 № 59/9116 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 100/5487 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки» в частині включення до переліку об'єктів групи А, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, які підлягають приватизації шляхом продажу на аукціонах нежитлових приміщень по вул. Терещенківській, 13 у м. Києві.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 28.02.2013 № 59/9116 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 100/5487 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки» в частині включення до переліку об'єктів групи А, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, які підлягають приватизації шляхом продажу на аукціонах нежитлових приміщень по вул. Терещенківській, 13 у м. Києві.

Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок незаконних дій відповідача по прийняттю, всупереч положень Конституції України та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантування їх соціального захисту», протиправного спірного рішення, позивач позбавлений права на приміщення, яке необхідне йому для виконання статутних завдань Київської міської організації ветеранів України. Отже, на момент звернення до суду з даним позовом, порушується охоронюваний законом інтерес позивача щодо способу використання нежитлового приміщення площею 177,6 кв.м. по вул. Терещенківській, 13 у м. Києві (далі також – нерухоме майно), так як позивач звернувся до уповноваженого органу з метою укладення договору оренди нерухомого майна для виконання статутних завдань і при цьому не був повідомлений про намір його продажу.

Відповідач проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на те, що дії по прийняттю спірного рішення та, відповідно, саме спірне рішення, прийняті ним у відповідності до закону та в межах наданих повноважень. У свою чергу, виходячи зі змісту договірних правовідносин, які існували між позивачем та відповідачем до прийняття спірного рішення, позивач не має будь-якого переважного чи іншого права на нерухоме майно.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради на праві комунальної власності належить нежитлове приміщення № 1-12 групи приміщень № 1 в літ. «А» (площею 177,6 кв.м.) по вул. Терещенківській, 13 у м. Києві.

Згідно з договором позички від 26.05.2010 № 140/2, укладеним між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (позичкодавець) та Київською міською організацією ветеранів (користувач), на підставі рішення VIII сесії V скликання Шевченківської районної у м. Києві ради від 20.05.2010 № 857, позичкодавець зобов’язується передати, а користувач – прийняти у безоплатне тимчасове користування комунальне майно – нежиле приміщення загальною площею 181,6 кв.м., яке розташоване за адресою: вул. Терещенківській, 13, а саме 1 поверх площею 181,6 кв.м. Термін позички встановлюється з моменту підписання договору до 25.05.2011.

За умовами вказаного договору, користувач зобов’язаний повернути об’єкт позички після закінчення строку договору в такому стані, в якому його було передано (пункт 4.4.). У свою чергу, позичкодавець має право вимагати повернення об’єкту позички і розірвання договору (пункт 5.1.1.). У випадку відчуження об’єкту позички, переданого у користування, до набувача об’єкту позички переходять права та обов’язки позичкодавця (пункт 7.4.).

З березня 2015 року позивач неодноразово звертався до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (листи від 30.03.2015 № 24, від 03.04.2015 № 27,) з проханням продовження договору позички від 26.05.2010 № 140/2, на які йому було повідомлено, що в межах повноважень здійснюються заходи щодо розгляду у встановленому порядку порушеного питання (лист від 06.05.2015 № 109/03/25-3629); також повідомлено про необхідність здійснення Організацією незалежної оцінки для розрахунку орендної плати (лист від 11.11.2016 № 552).

У березні 2017 року позивач звернувся до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про оренду комунального майна територіальної громади м. Києва без проведення конкурсу – нежилого приміщення по вул. Терещенківській, 13 у Шевченківському районі м. Києва площею 177,6 кв.м. до моменту приватизації, але не більше ніж на два роки.

За інформацією позивача, про результати розгляду вказаної заяви відповіді він не отримав, договір оренди на вказане приміщення не укладений.

В той же час, у квітні 2017 року з веб-ресурсу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивач дізнався про те, що нежитлове приміщення площею 177,6 кв.м. по вул. Терещенківській, 13 в м. Києві виставлено на продаж, дату проведення аукціону призначено на 14.04.2017 року. Після цього, у ході вивчення інформації, розміщеної на офіційному веб-ресурсі Київської міської ради ним було виявлено рішення Київської міської ради від 28.02.2013 № 59/9116 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 100/5487 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки».

Зазначеним рішенням, зокрема, доповнено перелік об'єктів групи А, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, які підлягають приватизації шляхом продажу на аукціонах за конкурсом, новими позиціями, крім іншого: 221 – нежилі приміщення групи «А», аукціон, м. Київ, вул. Терещенківська, 13, літ. «А» площею 181,6 кв.м.

Вважаючи протиправними дії відповідача по прийняттю спірного рішення від 28.02.2013 № 59/9116 та, власне, саме рішення, яким, на думку позивача, його позбавлено права на приміщення, необхідне для виконання статутних завдань, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши надані сторонами докази та пояснення представників, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України від 28.06.1996 (із змінами і доповненнями), органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 2, частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, враховуючи у тому числі позицію Верховного Суду України (зокрема, постанови від 28.01.2014 № 21-459а13, від 13.01.2015 № 21-364а14 тощо), що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони обґрунтовано.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон).

У вказаному Законі використовуються наступні терміни:

територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр;

представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення;

виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами;

право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 2 Закону, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону).

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (чатсина третя статті 16 Закону).

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону).

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади (пункт 30 частини першої статті 26 Закону).

Відповідно до частини першої, п’ятої статті 60 Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Таким чином, виключною компетенцією відповідної ради, крім іншого, є прийняття рішень щодо відчуження комунального майна, затвердження місцевих програм приватизації, визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності.

З матеріалів справи судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення № 1-12 групи приміщень № 1 в літ. «А» (площею 177,6 кв.м.) по вул. Терещенківській, 13 у м. Києві, включене оскаржуваним рішенням відповідача від 28.02.2013 № 59/9116 до переліку об'єктів, які підлягають приватизації шляхом продажу на аукціонах, за конкурсом, належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

Отже, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення від 28.02.2013 № 59/9116, відповідач фактично реалізував свої владні управлінські функції по розпорядженню комунальним майном (спірним нежитловим приміщенням), передбачені Законом.

При цьому, на момент прийняття оскаржуваного рішення від 28.02.2013 № 59/9116, договірні чи інші правовідносини, у тому числі орендні, які дають переважне право на купівлю майна, між позивачем та відповідачем не існували. Крім того, припинилися відносини за договором позички від 26.05.2010 № 140/2, які за приписами цивільного законодавства не дають користувачу переважного права перед іншими особами на купівлю майна. Наведене свідчить про відсутність у позивача правових підстав для зайняття спірного приміщення.

Таким чином, суд не вбачає порушення прав та законних інтересів позивача при прийнятті відповідачем спірного рішення від 28.02.2013 № 59/9116 та, відповідно, підстав для його скасування.

В той же час, з огляду на наведене та враховуючи доводи позивача про те, що спірним рішенням його позбавлено права на приміщення, необхідне для виконання статутних завдань, а також порушений охоронюваний законом інтерес позивача щодо способу використання відповідного нежитлового приміщення, так як позивач звернувся до уповноваженого органу з метою укладення договору оренди нерухомого майна для виконання статутних завдань і при цьому не був повідомлений про намір його продажу, суд дійшов висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки відповідно до пункту 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, підвідомчі господарським судам.

Також, посилання позивача на статтю 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантування їх соціального захисту», частиною другою якої закріплено, що центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, Рада міністрів Автономної Республіки Крим у межах своєї компетенції надають ветеранським організаціям, зокрема, безплатно надають будинки, приміщення, обладнання та інше майно, необхідне для здійснення їх статутних завдань, не можуть бути прийняті судом до уваги у даних спірних правовідносинах, оскільки, як вже зазначалося, при прийнятті спірного рішення відповідач реалізував владні управлінські функції по розпорядженню комунальним майном.

Проте, виходячи зі змісту вказаної норми, позивач не позбавлений права вживати заходів до спонукування відповідача виконати відповідні положення закону та надати альтернативне приміщення, необхідне для здійснення позивачем своїх статутних завдань.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується, зокрема, принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем належним чином виконаний обов’язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя П.О. Григорович

Повний текст складено 07.07.2017.