Справа № 815/7268/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

01 серпня 2017 року м. Київ К/800/26223/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вказується, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу не враховано всіх обставин, за наявності яких він звернувся із заявою про оформлення документів для вирішання питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, у випадку повернення позивача до країни походження, його життю та свободі може загрожувати не безпека.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Судами встановлено, що у листопаді 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 7 грудня 2016 року № 234 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як зазначено судами, у 2012 році позивач авіарейсом м. Делі (Індія) через м. Москву на підставі візи та національного паспорту легально потрапив до України. Згодом він продовжив візу ще на 2-3 місяці, після чого знаходився на території України нелегально. Крім того, позивач зазначав, що до певних релігійних, військових, громадський організацій не належав, переслідувань або дискримінації в Індії, пов'язаної з громадянством, національністю та політичними поглядами, не зазнавав. Також зазначав, що в Індії у нього нічого немає, а тому йому нікуди повертатись.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині, а тому відповідачем прийнято обґрунтоване рішення від 7 грудня 2016 року № 234 щодо відмови йому в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець