Справа № 813/1576/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року № 813/1576/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

судді Гулика А.Г.,

судді Кедик М.В.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

представника позивача Кандура Р.Я.,

представника третьої особи 2 Фельпеля І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України за участю третіх осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) до Міністерства оборони України (надалі відповідач) за участю третіх осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа 1), ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі третя особа 2), в якій просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у неприйнятті рішення Міністерством оборони України у місячний строк після надходження документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та дії Міністерства оборони України, які полягають в надсиланні ОСОБА_1 документів без законного розгляду;

-зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Ухвалою суду від 27.04.2016 року у даній адміністративній справі відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 16.05.2017 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.01.2017 року ІНФОРМАЦІЯ_4 було зареєстровано заяву ОСОБА_1 щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності. 23.02.2017 року позивачем отримана відповідь з ІНФОРМАЦІЯ_1 , де зазначено, що документи зареєстровані у Львівському обласному військовому комісаріаті 27.01.2017 року за вх.№468 скеровані 31.01.2017 року у Департамент фінансів Міністерства оборони України. 14.03.2017 року з ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист з додатками, в якому вказано, що заява ОСОБА_1 розглянута, а відтак як додаток було надіслано копію листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Згідно листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 01.03.2017 року за №248/3/6/724 вказано, що надіслані документи підтверджують проходження позивачем військової служби та звільнення з Прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР. Таким чином на переконання позивача, відповідачем фактично не було розглянуте питання, щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року, а відтак бездіяльність відповідача є протиправною та просить задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення, вказує, що 01.03.2017 року за вх.№248/3/6/724 Департаментом фінансів Міністерства оборони України направлено до ЛОВК лист про повернення документів, як такі, що надіслані не за належністю. Адже, як вбачається з матеріалів справи, позивач до звільнення з військової служби проходив її у прикордонних військах Комітету державної безпеки СРСР. Відтак, стверджує, що ні в підпорядкованих Міністерству оборони України Збройних силах України, ні безпосередньо в самому Міністерстві оборони України військову службу позивач ніколи не проходив і в жодних юридичних стосунках з Міністерством оборони ніколи не перебував. Відтак, центральним органом виконавчої влади, який в даних конкретних правовідносинах зобов`язаний розглядати питання та й у випадку наявності підстав приймати рішення про встановлення відповідної допомоги є той орган в підпорядкуванні якого проходив службу позивач, а саме Адміністрація прикордонної служби України. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідач у судове засідання явку уповноважених представників не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_5 у судове засідання явку уповноважених представників не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Водночас, жодних пояснень чи будь-яких інших клопотання на адресу суду від третьої особи не надходило.

Представник третьої особи Адміністрації Державної прикордонної служби України у судовому засідання позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених у письмових поясненнях по суті позовних вимог. Окрім цього, зазначив, що позивач військову службу в органах Держприкоднослужби України ніколи не проходив, жодних розрахунків під час його звільнення з військової служби органами Держприкодонслужби не здійснювалось. Водночас, як зазначає представник третьої особи 2 позивач проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 що входила до складу прикордонних військ КДБ СРСР. З цього приводу слід зазначити, що Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР). Прикордонні війська КДБ СРСР, відповідно до статті 4 «Закона Союза Советских Социалистичетких Республик «О всеобищей воинской обязаности» від 12.10.1967 року, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 1 вересня 1939 року по 21 березня 1989 року. Після розпаду СРСР прикордонні загони і частини Середньоазіатського прикордонного округу на території Узбекистану і Туркменії відійшли під їх юрисдикцію відповідно в березні і в серпні 1992 року. Згідно з пунктом 1 Указу Президії Верховної Ради України від 30 серпня 1991 року №1464-ХII всі дислоковані на території республіки (УРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально-технічною базою переведені у відання України. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 січня 1992 року №3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР. Враховуючи викладене, зазначає, що Державна прикордонна служба України до Військової частики НОМЕР_1 Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР жодного відношення ніколи не мала.

Водночас, призов ОСОБА_1 на строкову військову службу та звільнення з цієї служби здійснювалися на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР і згідно із законодавством він перебуває на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України.

Крім того, зазначає, що згідно довідки Військового комісара Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату від 07.02.2016 року №926 гр. ОСОБА_1 має військове звання лейтенанта запасу, яке присвоювалось наказом Міністерства оборони колишнього СРСР або Міністерства оборони України, що ще раз підтверджує взаємні права та обов`язків між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України.

Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи 2, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 що входила до складу прикордонних військ КДБ СРСР.

Відповідно до архівної справки №К-320 від 19.01.1990 року, по документах військової частини НОМЕР_1 , позивач отримав 22.09.84 року контузію, при виконанні інтернаціонального обов`язку на території ДРА. Лікування проходив в госпіталі м.Душанбе з 25.09.84 року по 01.10.84 року.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Львівського обласного МСЕК №3 Серія 12 ААА №352626 від 09.11.2016 року ОСОБА_1 , встановлено третю групу інвалідності, травма, контузія пов`язані з виконанням обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Військово-лікарська комісія Західного регіону надала позивачу витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця /протокол №811 від 02.11.2016 року/ щодо підтвердження отриманої позивачем контузії , підчас виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Даний факт стверджується також довідкою Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного військового комісаріату №926 від 07.12.2016 року на підставі військово-облікової справи.

06.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою в Департамент інформаційно-організаційної роботи та контролю Міністерства оборони України щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності долучивши копії документів визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.

30.12.2016 року за №248/3/6/4986 з Департаменту фінансів Міністерства оборони України на заяву позивача надійшла відповідь, де зазначено, що документи для призначення одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям оформляються через обласний військовий комісаріат за місцем проживання. У свою чергу, Військового комісара Львівського обласного військового комісаріату просять доручити відповідальним посадовим особам надати сприяння ОСОБА_1 в оформленні документів.

Поряд з тим, 06.12.2016 року з аналогічною заявою та доданими до неї документами ОСОБА_1 звернувся в Адміністрацію Державної Прикордонної служби України.

11.01.2017 року за №11/К-8508 з Адміністрації Державної Прикордонної служби України на заяву позивача надійшла відповідь, де зазначено, що Прикордонні війська КДБ СРСР відповідно до ст.4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик от 12 октября 1967 года «О всеобщей воинской обязанности» до 21 березня 1989 року були складовою частиною Збройних Сил СРСР. Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 січня 1992 року №3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР. При цьому зазначається, що ОСОБА_1 на обліку в органах Держприкордонслужби не перебуває. Будь-які інші правовідносини між органами Держприкордонслужби та позивачем відсутні, тобто питання стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги має розглядати Міністерство оборони України.

Зазначена позиція також підтверджена судовою практикою, зокрема вказане підтверджено Ухвалою Вищого адміністративного Суду України по справі №К/800/40725/15, адміністративними судами по справах №372/5030/15А, №825/1807/15А, №372/3965/15А, №760/20313/15А.

27.01.2017 року Львівським обласним військовим комісаріатом зареєструвано заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги з відповідними додатками. Крім того, позивачем було долучено до заяви попередні відповіді на заяви з Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Адміністрації Державної Прикордонної служби України.

17.02.2017 року позивач звернувся із заявою про надання інформації до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.02.2017 року за №1724 позивачем була отримана відповідь на вказане звернення відповідно до якої було зазначено, що документи позивача зареєстровані у Львівському обласному військовому комісаріаті 27.01.2017 року вх.№468 та 31.01.2017 року скеровані у Департамент фінансів Міністерства оборони України.

14.03.2017 року з ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист з додатками, в якому вказано, що заява позивача розглянута відповідно , як додаток було долучено копію листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Згідно листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 01.03.201 року. за №248/3/6/724 вказано, що надіслані документи підтверджують проходження позивачем військової служби та звільнення з Прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР.

Таким чином, після отримання відповідачем документів (з всіма передбаченими додатками) про отримання одноразової грошової допомоги дій, передбачених п.13 Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року, відповідачем виконано не було, чим порушено вимоги ч.2 ст.19 Конституції України, п.13 вищезазначеного Порядку №975 та Наказу №530, оскільки на даний час не прийнято рішення, щодо ОСОБА_1 про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Така бездіяльність відповідача на переконання позивача позбавляє його можливості реалізувати своє право на соціальний захист передбачений ст.46 Конституції України.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі. В межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (із змінами та доповненнями) від 20.12.1991 року №2011-XII визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема Розділом ІІ цього Закону встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Так, згідно з ч. 1, п.4 ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі Порядок).

Відповідно до п.3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно ч.1. п.6 Порядку одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, виходячи з буквального тлумачення ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає у тому разі коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року справа №21-446а14.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Львівського обласного МСЕК №3 Серія 12 ААА №352626 від 09.11.2016 року ОСОБА_1 , встановлено третю групу інвалідності, травма, контузія пов`язані з виконанням обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Військово-лікарська комісія Західного регіону надала позивачу Витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця /протокол №811 від 02.11.2016 року/ щодо підтвердження отриманої позивачем контузії, підчас виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Таким чином, після встановлення позивачу IIІ групи інвалідності і на момент його звернення з відповідною заявою до військового комісаріату Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була передбачена виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975.

Відповідно до пп.12, 13, 14, 15 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. При цьоиу не передбачено право відповідачу приймати рішеня про поверненя документів на доопрцювання.

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Отже, згідно положень вищенаведеного нормативно-правового акту, рішення про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з інвалідністю військовослужбовців, приймає головний розпорядник коштів, у даному випадку Міністерство оборони України, після отримання відповідного висновку із визначеним переліком документів, необхідних для призначення виплати.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, заява ОСОБА_1 із додатками, навіть не попали на розгляд Комісії Міністерства оборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або в наслідок інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби , тобто відповідачем не було прийнято рішення про призначення або відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Порядку №975 та ч.2 ст.19 Конституції України.

Після отримання відповідачем документів (з додатками) про отримання одноразової грошової допомоги дій, передбачених п.13 Порядку №975 та Наказу №530 відповідачем виконано не було, чим порушено вимоги ч.2 ст.19 Конституції України, п.13 вищезазначеного Порядку №975 та Наказу №530, оскільки на даний час не прийнято рішення, щодо позивача про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Така бездіяльність відповідача позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на соціальний захист передбачений ст.46 Конституції України.

Суд зазначає, що дії, бездіяльність відповідача не відповідають вимогам Порядку №975 на Наказу №530 і як наслідок порушують ч.2 ст.19 Конституції України, так як відповідач діяв не у спосіб передбачений законом, а тому є протиправними.

Зокрема, відповідачем фактично не було розглянуте питання, щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Порядку №975 від 25.12.2013 року та Наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» передбачає право на отримання одноразової грошової допомоги.

Пунктом 17 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 передбачено, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Як стверджується матеріалами справи, призов позивача, на строкову військову службу та звільнення з цієї служби здійснювалися на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР і згідно із законодавством він перебуває на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України.

Вказане не заперечується сторонами та підтверджується додатками до позову.

Разом із тим, суд акцентує увагу на тому, що причинний зв`язок поранення, отриманого позивачем, під час виконання обов`язків військової служби в період перебування в Афганістані, встановлено саме Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України (протокол засідання ЦВЛК №811 від 02.11.2016 року).

Окрім цього, згідно довідки Військового комісара Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату від 07.02.2016 року № 926 гр. ОСОБА_1 має військове звання лейтенанта запасу, яке присвоювалось наказом Міністерства борони колишнього СРСР або Міністерства оборони України, що ще раз підтверджує взаємні права та обов`язків між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України.

Відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 05 липня 2016 року №К/800/3396/16 та у постанові Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 року №К/800/4040/16.

Зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.12.15 року у справі №К/800/40725/15 за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.06.2015 року, та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 року, з посиланням на аналогічну правову позицію колегії суддів Судової палати Верховного Суду України у постановах від 18.11.14 року та 21.04.15 року (справи №:21-446а14, №21-135а15) судом зазначено, по аналіз вимог норм законодавства дає підстави колегії суддів Вищого адміністративного суду України вважати, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців в Збройних Сил України, та законодавцем встановлено обов`язок саме Міністерства оборони України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у неприйнятті рішення Міністерством оборони України у місячний строк після надходження документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та дії Міністерства оборони України, які полягають в надсиланні ОСОБА_1 документів без законного розгляду.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затверджено постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 липня 2017 року.