Справа № 819/901/17
Суддя: Данилевич Надія Андріївна
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/901/17

02 серпня 2017 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Данилевич Н.А. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Державна Казначейська служба, про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Державна Казначейська служба, в якому просить:

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України провести перерахунок суддівської винагороди судді Апеляційного суду Тернопільської області Храпак Наталії Миколаївні за квітень 2017 року, виходячи з посадового окладу 35200 грн, застосувавши для його визначення мінімальну заробітну плату 3200 грн.

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України провести виплату суддівської винагороди судді Апеляційного суду Тернопільської області Храпак Наталії Миколаївні за квітень 2017 року, виходячи з посадового окладу 35200 грн., застосувавши для його визначення мінімальну заробітну плату 3200 грн., з урахуванням проведених виплат за травень 2017 року та з нарахуванням єдиного соціального внеску та відрахуванням податку з доходів фізичних осіб і військового збору.

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині зобов'язання Державної судової адміністрації України провести виплату суддівської винагороди судді Апеляційного суду Тернопільської області Храпак Наталії Миколаївні за ківтень 2017 року, виходячи з посадового окладу 35200 грн, застосувавши для його визначення мінімальну заробітну плату 3200 грн, з урахуванням проведених виплат за травень 2017 року та з нарахуванням єдиного соціального внеску та відрахуванням податку з доходів фізичних осіб і військового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а згідно п. 1 ч. 4 цієї ж норми посадовий оклад судді апеляційного суду встановлюється пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відтак, посадовий оклад судді апеляційного суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 35200 грн., виходячи з розрахунку 3200 грн. (мінімальна заробітна плата) х 10 (мінімальних заробітних плат) х 1,1 (коефіцієнт судді апеляційного суду). Обрахунок суддівської винагороди протиправно здійснено із розрахункової величини в розмірі 1600 грн., визначеної п. 3 р. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 р. № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України", а не із розміру мінімальної заробітної плати, як вказано в Законі України "Про судоустрій та статус суддів". Однак, за квітень 2017 року Відповідачем, в порушення зазначених норм, нараховано та виплачено суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу у розмірі 17600 грн. За таких обставин, недоплату суддівської винагороди за квітень 2017 року вважає протиправною, що зумовило звернення до суду.

В позовній заяві Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без її участі.

Ухвалою суду до розгляду даної справи залучено Апеляційний суд Тернопільської області в якості другого відповідача.

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату та час слухання справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача - Апеляційного суду Тернопільської області у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату та час слухання справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Державної Казначейської служби у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату та час слухання справи повідомлений належним чином.

Таким чином, з огляду на вжиття судом всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення належним чином сторін про наявність судової справи з їх участю та можливість реалізації ними права захисту у судовому порядку їх прав та інтересів, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд, у відповідності до положень ч.1 ст.41, ч. 4 ст. 122 та ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав за доцільне проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові, та надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 6 серпня 1994 року рішенням сесії Тернопільської обласної ради народних депутатів № 9 ОСОБА_1 обрана суддею Тернопільського міського суду.

З 21 березня 2002 року ОСОБА_1 працює суддею Апеляційного суду Тернопільської області.

Станом на час розгляду даної адміністративної справи судом Позивач кваліфікаційне оцінювання не проходила, оскільки була призначена на посаду судді до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно виписки зі штатного розпису Апеляційного суду Тернопільської області на 2017 рік, посадовий оклад судді Апеляційного суду Тернопільської області станом на 2017 р. становить 17600 грн.

Відповідно до п. 23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 р. № 1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453.

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді апеляційного суду - 1,1 (п. 1 ч. 4 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" з 1 січня 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3200 гривень.

Отже, враховуючи, що 10 мінімальних заробітних плат у 2017 році дорівнюю 32000 грн., посадовий оклад Позивача, як судді апеляційного суду, з урахуванням коефіцієнту 1,1, в зазначений період повинен складати 35200 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, як Конституцією України, так і Законами України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIII та від 07.07.2010 р. № 2453-VI, передбачено, що розмір суддівської винагороди регулюється виключно законом про судоустрій і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Зазначені норми носять імперативний характер, отже, розмір суддівської винагороди судді визначається лише спеціальним законом і не може регулюватись іншими законами України.

Статтею 22 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) відзначив, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону N 2453 в редакції Закону N 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов'язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому законом порядку, оскільки є невід'ємним елементом гарантій незалежності суддів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України" (Заява № 10972/05) вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Враховуючи, що в Законі України "Про Державний бюджет на 2017 рік" відсутній будь-який інший місячний розмір мінімальної заробітної плати ніж 3200 грн., суд приходить до висновку, що з 01.01.2017 1600 грн. є розміром спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 р.

Суд наголошує, що відповідно до приписів ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, розмір посадового окладу судді апеляційного суду обраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не іншої розрахункової величини. В один і той же період часу не може існувати одночасно два відмінних один від одного розміру мінімальної заробітної плати.

Встановлення розміру суддівської винагороди судді безпосередньо законом про судоустрій, є вимогою, конституційною гарантією, а не рекомендацією до органів влади.

Разом з тим, суд зазначає, що соціально-економічні права не є абсолютними, і у разі неможливості їх фінансово забезпечити, держава має право на прийняття рішень пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, у тому числі, щодо розміру суддівської винагороди.

Виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але враховуючи вимоги ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 № 1402-VIII, ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.10 № 2453-VI, це повинно бути передбачено виключено у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право Позивача на передбачений Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", з урахуванням коефіцієнту 1,1 як судді апеляційного суду, починаючи з 01.01.2017 р.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 р., суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням вищевикладеного, у даному випадку, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи, а саме: шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за квітень 2017 року, з вирахуванням виплаченої суми суддівської винагороди, при розрахунку посадового окладу якої застосувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину у розмірі 3200 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При прийнятті рішення по суті, судом береться до уваги Європейська хартія про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року, у відповідності до якої, закон дає кожному судді, який вважає, що його права по закону чи у більш широкому значенні його незалежність, чи незалежність юридичного процесу так або інакше знаходяться під загрозою, або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, що наділений ефективними засобами правового впливу або такого, який здатен запропонувати такий засіб.

За наведених обставин, повно і всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх наявними в справі доказами, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що Позивач мала обгрунтовані сподівання отримати суддівську винагороду з розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої станом на 01.01.2017 року, а саме 3200 грн., а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частин є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом не вирішувалося питання стягнення суддівської винагороди, визначено спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, то відсутні підстави для допуску до негайного виконання рішення в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за квітень 2017 року, з вирахуванням виплаченої суми суддівської винагороди, при розрахунку посадового окладу якої застосувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину у розмірі 3200 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Данилевич Н.А.

копія вірна

Суддя Данилевич Н.А.