Справа № 800/331/16 (800/13/16)
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
13 липня 2017 року П/800/331/16
Судді Вищого адміністративного суду України Швеця В.В. у справі № П/800/331/16 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) про визнання незаконним і скасування рішення.
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги (далі - Рішення).
Вищий адміністративний суд України постановою від 13 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.
Суть правового висновку колегії суддів зводиться до того, що обставини спірних правовідносин вказують на законність та вмотивованість прийнятого відповідачем рішення від 17 грудня 2015 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.
З таким висновком непогоджуюсь з наступних підстав.
17 грудня 2015 року відповідачем прийнято рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги.
Як свідчать матеріали справи, підставами для ухвалення Рішення стали висновки ВРЮ про порушення суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. присяги судді.
Про допущені порушення при розгляді суддею ОСОБА_1. клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4, згідно з Рішенням, свідчить наступне: відсутність в ухвалі про застосування запобіжного заходу посилань на докази, які обґрунтовують обставини, передбачені пунктами 1-3 статті 196 КПК України; не наведення оцінки доказів долучених у судовому засіданні до матеріалів справи захисником підозрюваного; відсутність в ухвалі слідчого судді мотивів з яких суд не взяв до уваги зазначені докази; не врахування вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало про ти України», а також пункту 1 частини першої статті 178 КПК України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов'язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; відсутність у матеріалах справи відомостей щодо повідомлення близьких родичів чи членів сім'ї про затримання та ненадання оцінки несвоєчасному допуску захисника; незабезпечення невідкладного проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_4 та неврахування його стану здоров'я; не взяття до уваги, наданих захисником, документальних доказів та обґрунтування певних обставин на підтвердження відсутності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України.
Відтак, на думку ВРЮ, застосовуючи до ОСОБА_4 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, а саме припустився порушень вимог статей 177, 178, 183, 194, 206 КПК України, які істотно вплинули на правильність прийнятого рішення та тягнуть за собою його скасування.
У підсумку ВРЮ зробила висновок, що допущені суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1. порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності та неупередженості, сумлінності виконання ним своїх обов'язків та принижують авторитет судової влади та є підставою для внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Вважаю, що рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги протиправним і таким, що підлягало скасуванню, з огляду на наступне.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За частиною третьою цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За змістом положень частини третьої статті 2 КАС України адміністративний суд не вправі перевіряти доцільність прийнятих суб'єктами владних повноважень, іншими органами влади рішень, вчинених дій, допущеної бездіяльності, коли такі акти, дії чи бездіяльність здійснювалися у межах їхніх повноважень та у спосіб, встановлених Основним Законом України та законодавством України.
Отже, виходячи з існування спеціально створеного органу, правоможного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги; встановлення процедури такого провадження; коли визначено, хто і впродовж якого строку може звернутися із заявою про перевірку дій судді, за здійснення яких суддя підлягає перевірці; коли виокремлено часові проміжки здійснення дій, що підлягали перевірці і на момент скоєння за законом визнавалися порушеннями, можна дійти висновку, що у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення суддів з посади суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю. В рамках такого контролю суд зобов'язаний перевірити, чи є рішення ВРЮ протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати; або цим органом були перевищені встановлені законом повноваження; чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті чи цілям, які переслідує закон; або що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, що оскаржується. Рішення ВРЮ має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Надаючи оцінку Рішенню в контексті дотримання наведених вимог чинного законодавства при його прийнятті, вважаю за необхідне звернути увагу, що визначальним у розв'язанні цього спору є встановлення обставин щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак порушення присяги.
Відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ВРЮ є органом, правовий статус якого визначений Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 131 Основного Закону України до повноважень ВРЮ належить:
1) внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;
2) прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;
3) здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР в редакції, чинній у період ухвалення ОСОБА_1 судового рішення, що перевірялося (далі - Закон № 22/98-ВР), ВРЮ є колегіальним, незалежним органом, відповідальним за формування високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
Порядок призначення, обрання особи на посаду судді та підстави звільнення з цієї посади регулюються Основним Законом України (статті 126, 128). Інші питання правового статусу суддів визначаються виключно законами України (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України).
Зміст присяги судді встановлений частиною першою статті 55 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), з якої слідує, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Як зазначено у пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції», правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків. Згідно з Основним Законом України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, порушення суддею присяги; внесення подання про звільнення суддів з посад належить до повноважень ВРЮ (пункт 5 частини п'ятої статті 126, пункт 1 частини першої статті 131). Порядок та підстави внесення подання про звільнення суддів з посад за порушення ними присяги встановлюються статтею 105 Закону № 2453-VI та статтею 32 Закону № 22/98-ВР.
Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачений пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI та кореспондується з пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.
Порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України.
Таким порушенням відповідно до положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР є:
- вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;
- недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції";
- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;
- порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Відтак, в разі доведення належними та допустимими доказами, що суддею дійсно вчинено дії, які порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, рішення щодо внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги може бути визнане обґрунтованим.
Надаючи оцінку таким висновкам звертаю увагу на наступне.
Частиною другою статті 177 КПК України встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини п'ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, тому при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно враховувати норми міжнародного права та практику Європейського суду з прав людини.
В пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини у справі «K.-F. проти Німеччини» зазначено, що «обґрунтованість підозри, наявність якої має служити підставою для арешту, є невід'ємним елементом запобіжної гарантії проти свавільного арешту й затримання і що це передбачено підпунктом с) пункту 1 статті 5. Наявність «обґрунтованої підозри» означає, що вже існують факти або інформація, які спроможні переконати об'єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа, ймовірно, вчинила правопорушення (див. рішення у справі «Фокс, Кембелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, CampbellandHartley v theUnitedKingdom) від 30 серпня 1990 року, серія А, №182, с. 16, п. 32). Однак факти, які породжують підозру, не обов'язково мають такий саме рівень з'ясовності, який потребується на пізнішому етапі кримінального розслідування (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. theUnitedKingdom) від 28 жовтня 1994 року, серія A, №300-A, с. 27, п. 55)».
Зміст матеріалів про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 надавав слідчому судді ОСОБА_1 підстави вважати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваною особою тяжкого і особливо тяжкого злочину та існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, яким не могли запобігти менш суворі запобіжні заходи, особливо ризикам вчинення нових аналогічних злочинів та ухилення від слідства.
Та обставина, що докази, на підставі яких встановлено обставини, детально не описано слідчим суддею ОСОБА_1. не може вказувати, що слідчим суддею зроблено неправильний висновок про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення відповідною особою.
Так, слідчий суддя ОСОБА_1 при постановленні 23 січня 2014 року ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту дотримався вимог діючого законодавства та дослідив всі без виключення докази долучені до клопотання слідчого, так і документи долучені ним безпосередньо в судовому засіданні за клопотанням сторін обвинувачення та захисту. За результатами судового розгляду оцінив вагомість наявних доказів щодо обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.
Що ж стосується наданих захисником підозрюваного на підтвердження своєї позиції документальні докази, то слідчий суддя вказав в ухвалі про неможливість їх прийняття у якості таких, зміст яких спростовує твердження слідчого та перешкоджає обранню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ці докази стосуються конкретних обставин справи та питання винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, яке слідчим суддею не розглядається.
В обґрунтування недотримання позивачем як слідчим суддею, який розглядав клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту відносно ОСОБА_4, норм законодавства, ВРЮ вказувала на відсутність у матеріалах справи відомостей щодо повідомлення близьких родичів чи членів сім'ї про затримання та ненадання оцінки несвоєчасному допуску захисника.
Однак, у протоколі затримання вказано про повідомлення батька затриманого ОСОБА_4 та номер мобільного телефону останнього. Крім того, захисник Колокольніков В.А., обраний самим затриманим ОСОБА_4, на підставі укладеного ще 20 січня 2014 року договору про надання юридичних послуг, приймав участь в усіх процесуальних та слідчих діях з моменту його затримання, про що особисто повідомив під час розгляду клопотання слідчого.
Також в обґрунтування допущення позивачем порушень ВРЮ вказувала, що суддею не вживалися заходи, передбачені частиною шостою статті 206 КПК України, щодо незаконного застосування до підозрюваного насильства під час затримання, що не відповідає дійсності.
Зі змісту частини шостої статті 206 КПК України слідує, що якщо особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в державній установі, слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження; доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи; вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи.
При цьому, відповідно до частини восьмої статті 206 КПК України слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті (забезпечення невідкладного проведення судово-медичного обстеження особи), якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються.
Під час постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 слідчим суддею встановлено, що всі дані про можливу причетність особи до вчинення протиправних дій внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, дії підозрюваного кваліфіковані за статтями КК України, особа повідомлена про підозру, клопотання містять всі необхідні реквізити, передбачені КПК України для клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: обґрунтованість підозри, ризики та обґрунтування, що інші більш м'які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної поведінки підозрюваного. Клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчого було також погоджене відповідним прокурором, вид запобіжного заходу визначався слідчим суддею виходячи із сукупності матеріалів справи і на підставі оцінки наданих доказів та в межах чинного законодавства із застосуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
Слідчим суддею ОСОБА_1. під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 проведені всі необхідні дії, передбачені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та іншими нормативно-правовими актами, а саме щодо: розгляду клопотання у відкритому судовому засіданні в залі суду за участю прокурора, підозрюваного та його захисника; роз'яснення прав; вислуховування пояснень, доводів та міркувань; дотримання загальних засад кримінального судочинства щодо змагальності сторін; дослідження матеріалів, доданих до клопотання, та інших матеріалів кримінального провадження у їх сукупності; видалення до нарадчої кімнати для постановлення ухвали, а також проголошення її в залі суду.
Постановляючи ухвалу про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою слідчий суддя керувався, крім усіх матеріалів справи в їх сукупності та співставленні, пунктом 4 частини другої статті 183 КПК України, яка дозволяє обирати цей вид запобіжного заходу для раніше не засудженої особи, якщо вона підозрюється у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі понад п'ять років, оскільки ОСОБА_4 підозрювався у вчиненні особливо тяжкого кримінально караного діяння, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, за яке діючим законом передбачено найсуворіше покарання - у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п'ятнадцяти років.
Також слідчим суддею був допитаний підозрюваний ОСОБА_4, вислухано думку прокурора, захисника, відібрано пояснення у слідчого, в провадженні якого перебували матеріали кримінального провадження, досліджено протоколи допитів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, - працівників міліції, а також з'ясовано обставини, які мали значення для вирішення питання про обрання запобіжного заходу.
Під час розгляду клопотання слідчого в суді 23 січня 2014 року проводилась фіксація процесу технічними засобами.
Слідчий суддя ОСОБА_1 при ухваленні 23 січня 2014 року рішення про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перевірив всі обставини, з якими закон пов'язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу, встановив, що зазначені обставини підтверджені даними, які досліджені та оцінені суддею в судовому засіданні, і дійшов висновку, що такі є обґрунтованими, підтверджуються достатніми доказами та вказують на відсутність підстав для застосування більш м'якого запобіжного заходу.
Судове рішення про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 переглядалось в апеляційному порядку 4 лютого 2014 року, за результатами апеляційного перегляду підтверджено існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину та підстав для обрання запобіжного заходу, змінив міру запобіжного заходу на домашній арешт до 20 березня 2014 року, врахувавши надані матеріали про те, що підозрюваний раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має постійне місце проживання та роботи.
На мою думку, зазначені у Рішенні ВРЮ порушення не можна віднести до вчинення слідчим суддею ОСОБА_1. дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, а також порушення морально-етичних принципів поведінки судді, оскільки позивачем 23 січня 2014 року при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 досліджувались обставини підозри і не вирішувались ті питання, які підлягають вирішенню в суді під час розгляду справи по суті.
Отже, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу та постановленні ухвали слідчий суддя ОСОБА_1 виконував покладені на нього чинним КПК України обов'язки і жодним чином не допустив будь-яких істотних чи неістотних порушень норм матеріального або процесуального закону при здійсненні правосуддя, не порушував вимог щодо неупередженого розгляду клопотання та правил суддівської етики, що могло б підірвати авторитет судової влади.
Отже, з урахуванням усіх обставин справи, на мою думку, слідчий суддя ОСОБА_1 під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 не допустив процесуальних порушень, у тому числі й не порушив норм КПК України під час ухвалення рішення за результатами такого розгляду.
Крім того, відповідно до частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв'язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Аналізуючи зміст ухвали слідчого судді ОСОБА_1 про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 вважаю, що суддя діяв відповідно до зазначеної норми, оскільки зі змісту досліджуваної ухвали (вступної, описової, мотивувальної, резолютивної частин) слідчий суддя встановив обставини, рівень встановлення яких, на його думку, достатній для вирішення клопотання про обрання запобіжного заходу.
Частина перша статті 177 КПК України, яка була чинною на час розгляду клопотання, передбачала, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Частиною другою цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Таке правове врегулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.
Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17 листопада 2010 року).
Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 47 Закону № 2453-VI суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.
Згідно з положеннями частини другої статті 83 Закону № 2453-VI в редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення слідчим суддею ОСОБА_1. та частини другої статті 92 цього ж Закону в редакції, чинній на час ухвалення Рішення ВРЮ, скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.
Принцип І (2) (а)(і) Рекомендації № R (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи для держав-членів щодо незалежності, ефективності та ролі суддів передбачає, що рішення суддів не повинні підлягати перегляду в жодний спосіб, крім апеляційного оскарження відповідно до законодавства.
При офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, не пов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі:
1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості;
2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру;
3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними;
4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.
Відповідно до Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності у юридичному тлумаченні між судами, наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія, 14 жовтня 2015 року) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за ухвалені ним судові рішення, крім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Таким чином, органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені повноваженнями оцінювати законність судового рішення, оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
Венеціанська комісія надала роз'яснення, де вказала, що відповідальність без індивідуальної вини, доведеної судовим вироком, перешкоджає професійній свободі суддів інтерпретувати закон, оцінювати факти і зважувати докази в справах, як передбачено європейськими стандартами. Відповідно до цих стандартів, помилкові рішення повинні бути оскаржені через апеляційний процес, а не шляхом визнання суддів відповідальними, якщо тільки помилка не відбувається через злий умисел або грубу недбалість з боку судді (п.79, 81 CDL-AD (2016) 015 від 13 червня 2016 року).
Отже, притягнення судді до відповідальності за ухвалені ним судові рішення можливе лише у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Проте, доказів злочинного наміру або грубої недбалості чи навмисного порушення закону слідчим суддею ОСОБА_1. при прийнятті ухвали про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою відповідачем не надано. З огляду на наведене, на мою думку, відповідачем не доведено фактів вчинення позивачем дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади, як і ознак упередженості, несумлінного виконання ним обов'язків судді.
Таким чином, враховуючи викладені обставини та висновки, на мою думку, рішення ВРЮ 17 грудня 2015 року про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 за порушення присяги є незаконним і підлягало скасуванню.
Суддя Вищого адміністративного
суду України Швець В.В.