Справа № 201/6298/17
Суддя: Ходаківський М. П.
Дата ухвалення: 2017-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер судової справи 201/6298/17
Номер провадження 2-а/201/229/2017
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання - Пісчанської Т.М.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпрі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди-,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 03 травня 2017 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить визнати незаконним лист відповідача від 21 квітня 2017 року позивачу, ураховуючи відсутність вирішення ним листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, підміну предмету, що підлягає вирішенню, невизнання та невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2»; стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду в розмірі відповідно 6263,4 грн. та 2000 євро у національній валюті за курсом НБУ. В обґрунтування поданого позову він зазначив, що після досягнення пенсійного віку 31 жовтня 2016 року звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду в м. Дніпрі за призначенням пенсії, маючи при цьому серед інших документів і копію рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України № 2», яким було визнано, що при притягненні до адміністративної відповідальності у справі № 3-1954/10 він 25 днів був позбавлений свободи та утримувався під вартою в психіатричній лікарні, у зв'язку із чим були порушені його права, а позбавлення волі було незаконними, а також справа про адміністративне правопорушення була закрита. Співробітником указаного органу пенсійного фонду позивачу було відмовлено у прийнятті документів та листом повідомлено, що його трудовий стаж складає 14 років 11 місяців 11 днів, таким чином для призначення пенсії не вистачає 19 днів трудового стажу. В подальшому 09 березня 2017 року після працевлаштування позивачу була призначена пенсія у розмірі 949 грн. Після направлення позивачем відповідного запиту до Міністерства юстиції України та направлення в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини листа на адресу відповідача разом із копією перекладу вищевказаного рішення керівник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направив на адресу позивача лист від 21 квітня 2017 року № 10183/02/30, який позивач вважає незаконним у зв'язку із невиконанням вимог Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також у зв'язку із застосуванням відповідачем до спірних правовідносин ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» замість ст. 58 зазначеного закону, вважаючи, що таким чином відповідач намагався заплутати позивача. Незаконними діями відповідача спричинена матеріальна шкода позивачу у розмірі неотриманої пенсії за період з 19 серпня 2016 року по 09 березня 2017 року, що складає 6263,40 грн. Крім того, діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних, у тому числі інтелектуальних стражданнях, яку позивач оцінює у розмірі 2000 євро.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Установлено судом у ході розгляду справи і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини із заявою щодо інформування Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питань виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України (№2)», на що отримав відповідь від 31 березня 2017 року про направлення до зазначеного управління листа із копією автентичного перекладу вказаного рішення Європейського суду з прав людини.

Розглянувши вищевказане звернення ОСОБА_1 до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 21 квітня 2017 року повідомило позивача, що при призначенні йому пенсії з 09 березня 2017 року страховий стаж для обчислення пенсії становить 15 років 05 днів, а також що пільгове обчислення стажу в період перебування особи у психіатрично-лікувальному закладі чинним законодавством не передбачено, посилаючись при цьому на ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України (№ 2)» від 26 лютого 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року (загалом двадцять п'ять днів) всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 ст. 5 Конвенції.

Згідно із статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на

примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

За правилами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, як встановлено судом у ході вирішення цього спору відповідачем надано ОСОБА_1 неправильну відповідь на його звернення, оскільки він своє право на зарахування до трудового стажу перебування у психіатричному закладі, позбавлення його свободи обґрунтовував приписами ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», але попри це відповідач у своєму листі послався на положення ст. 60 указаного закону, які регулюють інші правовідносини щодо роботи осіб у певних закладах, а не їх перебування на лікуванні, що призвело до порушення права позивача і зважаючи на встановлену судом неправомірність дій відповідача такі дії слід визнати незаконними з метою відновлення права позивача на відстоювання його права щодо призначення пенсії.

Пунктом 5 ч.4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, визначено, що головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Інші види пенсії призначаються районними управліннями Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області згідно з Положеннями про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2.

Управління відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання на інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Тобто питанням призначення пенсії позивачу входить до компетенції Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпрі.

За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4).

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов'язку по доведенню позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено.

Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв'язку між душевними стражданнями позивача і бездіяльністю відповідача, вини останнього в її заподіянні.

Доводи позивача, що внаслідок дій відповідача позивачем отримані душевні страждання, за відсутності певних, належних доказів, не може бути свідченням заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів про необхідність стягнення із відповідача матеріальних збитків, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем лише надано відповідь про неврахування до стажу позивача указаного ним періоду перебування у психіатричному закладі, але у призначенні пенсії із цих підстав відповідачем відмовлено не було, оскільки він такого обов'язку щодо позивача не виконує, а тому немає підстав пов'язувати його дії із відмовою у призначенні пенсії та стягненням з нього матеріального збитку у формі неотриманої позивачем пенсії.

Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є такими, що підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 11, 71, 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразилися у наданні ОСОБА_1 письмової відповіді від 21 квітня 2017 року за № 10183/02/30.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним листа та стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів апеляційної скарги.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена у судовому засіданні 03 серпня 2017 року. Повний текст постанови складено та підписано 08 серпня 2017 року.

Суддя М.П. Ходаківський