Справа № 263/15399/16-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 р. Справа №263/15399/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 14:05

Донецький окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Христофорова А.Б.,

при секретарі Нестеренко Н.Л.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дії, стягнення моральної шкоди, притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

02.12.2016 року, ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області зі скаргою на дії працівників Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції, відповідно до якої просив визнати протиправними дії інспектора УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2 щодо незаконної зупинки транспортного засобу Нісан, незаконного затримання та подальшого незаконного проведення медичного огляду від 28.10.2016 року №986 відносно ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного та іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, стягнути з УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції моральну шкоду,яка була завдана у сумі 10 000,00 грн, притягнути ОСОБА_2 УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції до адміністративної відповідальності, у звязку з дискредитуванням звання поліцейського, підриві рівня довіри населення до поліції та нецільового використання палива.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2017 року на підставі ст. 22 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Відповідно до ч.8 ст.22 Кодексу адміністративного судочинства України, спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13.05.2017 року прийнято до провадження.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 28.10.2016 року приблизно о 9-00 годин, перебуваючи на перехресті вул. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у Центральному районі м. Маріуполя, до нього підійшли працівники поліції з припущенням щодо наявності признаків стану алкогольного сп'яніння, та запропонували перепаркувати транспортний засіб «Нісан» до іншого місця. Після погодження та перепаркування транспортного засобу, працівниками поліції було повідомлено про фіксування на камеру факту керування ним транспортного засобу у стані алкогольного сп'яніння.

Зазначає, що під час зазначеного, співробітниками поліції України були заподіяні незаконі дії, які полягали у безпідставному звинувачені у перебувані в стані алкогольного сп'яніння, надані наказу керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'янання(на думку працівників поліції), у відсутності застосування щодо позивача поліцейського піклування, протиправності щодо його затримання без складання протоколу, відсутності підстав для зупинки транспортного засобу, відсутності підстав для проведення медичного обстеження на стан алкогольного сп'яніння. Всі дії поліцейських супроводжувались загрозою застосування фізичної сили. Вважає, що своїми діями працівники поліції завдали моральної шкоди, яка на його думку оцінюється у сумі 10 000,00 грн, з огляду на зазначене звернувся до суду.

Відповідач надав заперечення в обґрунтування якого зазначив, що під час патрулювання 28.10.2016 року на гарячу лінію «102» було отримано повідомлення про виклик щодо конфлікту між працівниками райвідділу та приватним підприємцем (ОСОБА_1В.) щодо відсутності дозвільних документів на здійснення торгівлі, прибувши на місце події було виявлено, що транспортний засіб «Нісан» був припаркований з порушенням вимог п.15.9 «д» Правил дорожнього руху України, та було запропоновано усунути зазначене правопорушення. Під час перевірки документів на право керування, виникла підозра про перебування водія у стані алкогольного спяніння, від проведення огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів водій відмовився, при цьому погодився про проведення відповідного огляду в закладі охорони здоровя. Висновком медичного огляду стан алкогольного спяніння не підтверджено, відповідно до якого водія було доставлено до місцезнаходження його транспортного засобу. Зазначена подія була зафіксована відеозаписом, яким підтверджується, що працівники поліції діяли в межах вимог чинного законодавства та викладені у позовній заяви дії ними не вчинялись, також вважають, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, у звязку з чим вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач до судового засідання не зявився, просив розглянути справу без його участі, надав письмові пояснення, наполягав на задоволені позовних вимог.

Представник відповідача, у судове засідання не зявився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з заявами та клопотаннями про відкладання розгляду справи до суду не звертався.

У відповідності до приписів ч.2 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, булл. Шевченка, 270/8, м. Маріуполь, Донецька область,) згідно ст. 48 КАС України здатний особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки.

Відповідач, Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції, є субєктом владних повноважень, згідно ст. 48 КАС України здатний особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки.

З позовної заяви та письмових пояснень позивача вбачається, що 28.10.2016 року приблизно о 9-00 годин, позивач перебував на перехресті вул. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у Центральному районі м. Маріуполя, де був припаркований транспортний засіб «Нісан», що належить позивачу.

Після запропонування переставити транспортний засіб до іншого місця, працівниками поліції - інспектором Управління патрульної поліції в м. Маріуполі рядовим поліції ОСОБА_2 та старшим інспектором Управління патрульної поліції в м. Маріуполі капітаном поліції ОСОБА_5 було запропоновано пройти медичний огляд на стан сп'яніння.

Згідно Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №986 від 28.10.2016 року (час 10год 18 хв.) ознак сп'яніння не виявлено.

Як вбачається з повідомлення про запрошення, ОСОБА_1 запрошено до відділу поліції для розгляду справи про адміністартивне правопорушення на 08.11.2016 року о 10 год 00 хв., також вбачається, що 08.11.2016 року ОСОБА_1 прибув до відділу поліції (помітка ст.інспектора ПП майора поліції ОСОБА_6П.)

Позивач звертаючись до суду зазначає, що під час вищезазначених подій співробітники поліції України безпідставно звинувачували його у перебувані в стані алкогольного сп'яніння, надавали наказ про керування транспортним засобом перебуваючи (на думку працівників поліції) у стані алкогольного сп'яніння, не застосували щодо нього поліцейське піклування, протиправно його затримали без складання протоколу, зазначає, що були відсутні підстави для зупинки транспортного засобу та відсутні підстави для проведення медичного обстеження на стан алкогольного сп'яніння.

Згідно письмових заперечень відповідача, 28.10.2016 року на гарячу лінію «102» було отримано повідомлення про виклик щодо конфлікту між працівниками райвідділу та приватним підприємцем (ОСОБА_1В.) щодо відсутності дозвільних документів на здійснення торгівлі, прибувши на місце події було виявлено, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу «Нісан» з порушенням вимог п.15.9 «д» Правил дорожнього руху України, та було запропоновано усунути зазначене правопорушення. Під час перевірки документів на право керування, виникла підозра про перебування водія у стані алкогольного спяніння, від проведення огляду на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів водій відмовився, при цьому виявив бажання провести відповідний огляд в закладі охорони здоровя. Висновком медичного огляду наявність стану алкогольного спяніння не підтверджено, відповідно до чого водія було доставлено до місцезнаходження його транспортного засобу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Спірним питанням справи є незаконість дій відповідача відносно позивача щодо зупинки транспортного засобу "Нісан", затримання позивача та подальшого незаконного проведення медичного олгяду на стан алкогольного сп'яніння.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 КАС України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як передбачано ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положеньст. 6 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року(далі - Закон №580), поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами ст. 7 Закону №580, під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Згідно з п. 8, п.11 ч. 1 ст. 23 Закону №580, поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом статті 31 Закону №580, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

У відповідності до положень п. 2.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1, тощо.

Виключний перелік підстав для зупинки поліцейським транспортного засобу передбачений частиною 1 статті 35 Закону №580, відповідно до якої: поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об'єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

Відповідності до п. 8.9 ПДР України, вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою:

а) сигнального диска з червоним сигналом чи світлоповертачем або руки, що вказує на відповідний транспортний засіб та подальше місце його зупинки;

б) увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу;

в) гучномовного пристрою;

г) спеціального табло, на якому зазначається вимога про зупинку транспортного засобу.

Водій повинен зупинити транспортний засіб у вказаному місці з дотриманням правил зупинки.

Відповідно до Правил дорожнього ріху України (далі - ПДР України,) зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Зі слів відповідача, позивачем було порушено вимоги 15.9 ПДР України, зупинка забороняється: д) у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Як вбачається з позовної заяви, письмових пояснень та запереченя на адміністративний позов, працівниками поліції було запропоновано позивачу переставити автомобіль з місця де його було залишено позивачем на інше місце.

Отже, вимоги поліцейських про зупинення транспортного засобу здійснено не було.

За таких обставин, внаслідок відсутності факту вимоги відповідача про зупинку транспортного засобу «Нісан», відсутні підстави для визнання протиправними дії інспектора УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2 щодо незаконної зупинки транспортного засобу « Нисан».

Позивач у позовній заяві також зазначає, що його було незаконо затримано та незаконно проведенно медичний огляд на стан алкогольного спяніння.

Згідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі-КУпАП), ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до ст. 260 КУпАП, одним із засобів забезпечення провадження у справах про адміністартивне правопорушення є адміністартвине затримання.

Згідно ст. 261 КУпАП, про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, імя та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це.

Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання також власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб інформують у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника.

Відповідно до ст.262 КУпАП, адміністративне затримання провадиться: 1) органами внутрішніх справ (Національною поліцією), зокрема, при порушенні правил дорожнього руху.

Статтею 37 Закону №580, визначено, підстави обмеження пересування особи чи транспортного засобу або фактичного володіння річчю.

Поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та на строки, визначені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також іншими законами України. Відлік часу утримання затриманої фізичної особи в спеціально відведених для цього приміщеннях рахується з моменту її фактичного затримання. У випадках, визначених частиною другою цієї статті, поліцейські повинні негайно викликати медичних працівників до місця фактичного знаходження таких осіб, а також, за можливості, поінформувати членів сімї. Поліцейський може тимчасово обмежити фактичне володіння річчю або пересування транспортного засобу для запобігання небезпеці, якщо є достатні підстави вважати, що річ або транспортний засіб можуть бути використані особою з метою посягання на своє життя і здоровя або на життя чи здоровя іншої людини, або пошкодження чужої речі. На вимогу особи поліцейський зобовязаний повідомити про причини застосування ним відповідних заходів. Обмеження фактичного володіння річчю здійснюється на підставах та в порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення. Обмеження фактичного володіння річчю здійснюється шляхом вилучення речі в її фактичного володільця, обмеження її перенесення або перевезення. Поліцейський зобовязаний у письмовій формі повідомити свого керівника про тимчасове обмеження фактичного володіння річчю особи, а також зобовязаний скласти протокол про здійснення тимчасового обмеження фактичного володіння річчю та вручити протокол цій особі. Тимчасове обмеження пересування особи та перенесення або перевезення речі негайно припиняється, якщо немає необхідності здійснювати такий захід.

Відповідно до п.2 розділу І Наказу Міністерства охорони здоровя «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 09.11.2015 № 1452/735 (Наказ №1452/735), огляду на стан спяніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані спяніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п. 3 розділу І Наказу №1452/735, ознаками алкогольного спяніння є:запах алкоголю з порожнини рота;порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Відповідно до п.2.5 ПДД України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Огляд на стан спяніння проводиться:

поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);

лікарем закладу охорони здоровя (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).( п.6 розділу І Наказу №1452/735)

Відповідно до п.3 розділу ІІ Наказу №1452/735, поліцейськими використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Згідно п.7 Наказу розділу І №1452/735, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан спяніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоровя, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоровя).

З матеріалів справи вбачається, що у працівників поліції під час спілкування з позивачем були припущення щодо наявності у останнього ознак алкогольного спяніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів; порушення мови та запропоновано здійснити перевірку на стан алкогольного спяніння з використанням спеціальних технічних засобів, однак, на вимогу позивача про наявність Сертифікату відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки, працівниками поліції надано не було, з огляду на що позивачем було висловлено бажання пройти огляд у закладі охорони здоровя.

З вищенаведеного вбачається, що дійсно працівниками поліції може бути здійснено адміністративне затримання за наслідком порушення правил дорожнього руху, однак як вбачається з матеріалів справи позивачем в добровільному порядку було здійснено огляд на стан алкогольного сп'яніння в закладі охорони здоров'я, а тому протокол адміністративного затримання, в зв'язку з добровільним погодженням позивача на проведення огляду, не складався.

Отже, враховуючи, що фактично затримання позивача не відбувалось та і зв'язку з його добровільним проходженням в закладі охорони здоров'я огляду на стан алкогольного сп'яніння, відсутні підстави для визнання дій інспектора УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_2 протиправними, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії щодо незаконного затримання та подальшого незаконного проведення медичного огляду від 28.10.2016 року №986 відносно ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного та іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивач не обґрунтував, в чому полягає шкода, не довів факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 10 000,00 грн.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Щодо притягнення ОСОБА_2 УПП в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції до адміністративної відповідальності, у звязку з дискредитуванням звання поліцейського, підриві рівня довіри населення до поліції та нецільового використання палива.

Відповідно до ст..19 Закону №580, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.14 КУпАП, посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв'язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров'я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов'язків.

У відповідності до ст. 17, 18 КАС України до компетенції окружного адміністартивного суду не належить розгляд питання про притягнення посадових осіб до адміністративної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити у відповідності до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 24, 71, 94, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дії, стягнення моральної шкоди, притягнення до адміністративної відповідальності відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошено у судовому засіданні 31 липня 2017 року.

Повний текст постанови виготовлено 03 серпня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання особами, які беруть участь у справі, копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Христофоров А.Б.