Справа № 808/1/17
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

01 серпня 2017 рокусправа № 808/1/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Уханенка С.А. Богданенка І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю:

Позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Рощина О.В.,

представника відповідача: Грамчук М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпрожспоживслужби в Запорізькій області про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпрожспоживслужби в Запорізькій області про скасування постанови №000012 Головного управління Держпродспоживслужби у Запорізькій області від 16.09.2016 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року адміністративний позов було задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області №000012 від 16 вересня 2016 року про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій.

Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року скасувати, та винести нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Якимівською районною державною адміністрацією Запорізької області 23.03.2011 за НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В04 № 109524 .

19.07.2016 до відповідача надійшла скарга (звернення) ОСОБА_4 (вх. 151) з проханням провести перевірку щодо порушення її прав у зв'язку з відмовою/обмеженням розрахунку кредитною карткою в магазині за адресою: АДРЕСА_1

12.09.2016, на підставі звернення споживача ОСОБА_4 від 18.07.2016, наказу № 68/і-06 від 09.09.2016, направлення № 000128/і-06 від 09.09.2016 та за згодою Держпродспоживслужби на проведення позапланових заходів зі здійснення державного контролю № 603-155-6/9441 від 30.08.2016 фахівцями відповідача проведено позапланову перевірку щодо додержання законодавства про захист прав споживачів фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, яка здійснює підприємницьку діяльність в магазині за адресою: АДРЕСА_1

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000068 від 12.09.2016, яким встановлено порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: обмежено використання споживачами електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим.

На підставі Акта перевірки № 000068 від 12.09.2016, керуючись ст. 23, 26 Закону України «Про захист прав споживачів» та Положенням про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1177, відповідачем винесено постанову про накладення стягнень № 000012 від 16.09.2016, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 8500 грн.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної постанови, Позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови не діяв, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством, що свідчить про необхідність її скасування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами ст..5 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Згідно ч.2 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту, у будь-який спосіб обмежувати використання ним електронних платіжних засобів, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов'язаний приймати їх до сплати.

В свою чергу, відповідно до ч.2 Постанови КМУ від 29.09.2010 року №878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних систем», суб'єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері продажу товарів, громадського харчування та послуг і які відповідно до закону використовують реєстратори розрахункових операцій, повинні здійснити перехід на обов'язкове приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги): до 1 липня 2011 р. - суб'єкти господарювання (крім суб'єктів малого підприємництва), які провадять господарську діяльність у населених пунктах з чисельністю населення понад 100 тис. осіб; до 31 грудня 2011 р.: - суб'єкти малого підприємництва, які провадять господарську діяльність у населених пунктах з чисельністю населення понад 100 тис. осіб; - суб'єкти господарювання, включаючи суб'єкти малого підприємництва, які провадять господарську діяльність у населених пунктах з чисельністю населення від 25 до 100 тис. осіб.

Положенням п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за обмеження або відмову в реалізації прав споживачів, установлених частиною другою статті 17 цього Закону, - у розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок на забезпечення вільного вибору товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків. Недотримання вказаної норми має наслідком накладення на такого суб'єкта господарювання штрафних санкцій.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою прийняття оскаржуваної постанови були висновки Відповідача щодо обмеження Позивачем використання електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим, а саме обмежено використання споживачами під час здійснення розрахунків електронних платіжних засобів.

Між тим, приписами ч.2 Постанови КМУ від 29.09.2010 року №878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних систем» визначено, що звільнено від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) заклади громадського харчування закритого типу, які обслуговують певний контингент споживачів, зокрема особовий склад Збройних Сил та інших військових формувань, студентів, учнів та викладачів вищих, професійно-технічних, загальноосвітніх навчальних закладів, працівників промислових підприємств, підприємства торгівлі з торговельною площею до 20 кв. метрів (крім автозаправних станцій), а також суб'єкти господарювання, які провадять господарську діяльність у населених пунктах з чисельністю населення менше ніж 25 тис. осіб.

Як вбачається з довідки Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 23.09.2016 року №1466, смт. Кирилівка офіційного статусу Курорту немає, а середня статистична чисельність населення складає 3720 чоловік.

Отже, виходячи з вказаних приписів чинного законодавства, Позивач звільнений від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари, оскільки проводить свою господарську діяльність у населеному пункті чисельністю населення менше ніж 25 тис. осіб.

При цьому, посилання апелянта на лист Департаменту екології та природних ресурсів Запорізької обласної державної адміністрації про надання КП «Жилкомсервіс» Кирилівської селищної ради послуг з водопостачання закладам оздоровлення та відпочинку ( в оздоровчий період) з розрахунковою кількістю відпочиваючих близько 28700 осіб на добу, як на підставу обґрунтованості прийняття оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки приписи чинного законодавства пов'язують необхідність наявності у суб'єктів господарювання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари, які працюють в населених пунктах,

безпосередньо кількість населення в яких перевищує 25 тис. осіб, а не кількість відпочиваючих.

Також, як вбачається з наявної в матеріалах справи фотографії торгового приміщення Позивача, на його фасаді безпосередньо розміщений банкомат.

Крім того, в судовому засідання Позивач пояснила, що вона придбала в 2017 році пристрій, необхідний для приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари. Однак, за весь період проведено розрахунків всього на 2.00 грн.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, Відповідачем не було надано до суду належних доказів та обґрунтувань, які б підтверджували правомірність нарахування штрафних санкцій та як наслідок прийняття оскаржуваної постанови.

Отже, аналізуючи встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості прийняття Відповідачем оскаржуваної постанови №000012 від 16.09.2016 року.

Також, Позивачем в судовому засіданні було заявлено клопотання про стягнення з Відповідача на її користь судових витрат, які пов'язані з явкою до суду та участю в судовому засіданні.

Згідно наданого розрахунку понесених витрат, Позивач витратила 1337.18 грн., які складаються з транспортних витрат та послуг пошти.

Між тим, згідно ст.91 КАС України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, за приписами чинного законодавства, витрати на переїзд до іншого населеного пункту за рахунок відповідача не компенсуються, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення поданого Позивачем клопотання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року була прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Керуючись ч.3 ст.160, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко