Справа № 638/2723/16-а
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 р.Справа № 638/2723/16-а

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров'я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров'я Харківської обласної Державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділення виконавчої дирекції Фонду державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Лозівському районі Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

15 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви від 16 травня 2016 року про уточнення вимог /т. 1, а.с. 93-108/, просить визнати незаконними та протиправними дії відповідача Комунального закладу охорони здоров'я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Департаменту (нині Управління) охорони здоров'я Харківської обласної державної адміністрації (далі - КЗОЗ «ОЦМСЕ») щодо не встановлення ІІ групи інвалідності з професійних захворювань незаконними та протиправними; щодо не встановлення їй групи інвалідності з професійних захворювань безстроково.

Зобов'язати відповідача скасувати рішення МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року щодо встановлення їй ІІІ групи інвалідності з професійних захворювань та щодо встановлення групи інвалідності на строк до 01 липня 2017 року.

Зобов'язати відповідача встановити їй ІІ групу інвалідності з професійних захворювань, безстроково.

Визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо не встановлення їй ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 85% незаконними та протиправними.

Визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо не встановлення їй ступеня втрати професійної працездатності у відсотках безстроково.

Зобов'язати відповідача скасувати рішення МСЕК №1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року щодо встановлення їй ступеня втрати професійної працездатності у розмірі 50% та щодо встановлення ступеня втрати професійної працездатності на строк до 01 липня 2017 року.

Зобов'язати відповідача встановити їй 85% ступеня втрати професійної працездатності.

Зобов'язати відповідача встановити їй ступінь втрати професійної працездатності у відсотках безстроково.

Визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо визначення професії лікаря-статиста доступною за станом здоров'я в її індивідуальних програмах реабілітації інваліда № 722 від 03 серпня 2011 року та № 45 від 09 липня 2014 року.

Визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо складання її індивідуальної програми реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року, яка не відповідає стану її здоров'я, не відповідає нормативним документам МОЗ України, не відповідає законодавству України, не відповідає медичним показанням та протипоказанням та є такою, що не відображає її здібності та побажання.

Зобов'язати відповідача скасувати її індивідуальну програму реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року.

Зобов'язати відповідача скласти їй індивідуальну програму реабілітації інваліда, у відповідності до медичних даних.

Визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо не встановлення їй страхових виплат на побутове обслуговування (соціальну допомогу).

Зобов'язати відповідача встановити їй страхові виплати на побутове обслуговування (соціальну допомогу).

Позивач зазначає, що вважає дії медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) щодо встановлення їй ІІІ групи інвалідності з професійних захворювань та 50% ступеня втрати професійної працездатності з зазначенням певного терміну є невідповідними законодавству України та її правам, оскільки вважає, що їй повинно бути встановлено ІІ групу інвалідності з професійних захворювань без зазначення строку, тобто безстроково, максимальні відсотки втрати професійної працездатності в стоматології, без зазначення строку перегляду, а також відповідні види медичної та соціальної допомоги.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що в матеріалах справи містяться лише медичні висновки та довідка МСЕК, якою позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, суду не надано жодних інших медичних висновків, які б посвідчували ту обставину, що стан здоров'я позивача обумовлює необхідність встановлення їй інвалідності ІІ групи. Суд наголосив, що вирішення питань стану здоров'я інваліда, визначення ступеня обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності не входить до компетенції адміністративного суду. Судом зазначено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда № 45 має для позивача ОСОБА_1 рекомендаційний характер та складена по відношенню до позивача відповідно до висновків МСЕК щодо встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року та прийняти нове судове рішення про задоволення її адміністративного позову.

Скаржник зазначає, що судом розглядався її позов в межах питань загальної працездатності. Питання втрати працівником професійної працездатності внаслідок професійних захворювань судом залишені поза увагою, як і рекомендації визначені інструкцією «Критерії встановлення ступеня втрати професійних захворювань у відсотках, особливостей працевлаштування хворих та інвалідів», затвердженої наказом МОЗ України № 238 від 05 серпня 1998 року, згідно з якими, ступінь втрати працездатності визначається МСЕК у відсотках від професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. Роблячи висновок про те, що згідно програми реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року за станом здоров'я позивач може працювати за професією лікар-статист, суд не з'ясував того, що дійсний стан її здоров'я (ряд захворювань та відповідно до них протипоказань) позбавляє її можливості працювати не тільки за лікарськими професіями в стоматології, а також і лікарем-статистом. Оскільки суд, відповідач не доказали зворотного, її професійна непрацездатність в стоматології та в інших лікарських професіях прямо вказує на 100-відсоткову втрату нею професійної працездатності.

Також, скаржник зазначає, що судом не розглянуто питання стосовно її здатності до побутового самообслуговування, а також питань, що стосуються визнання дій відповідача незаконними та протиправними.

Посилаючись на положення ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) скаржник вважає, що висновок суду про те, що суд не може вийти за межі власної компетенції та взяти на себе повноваження органу, що здійснює медико-соціальну експертизу, не відповідає обставинам справи.

Таким, що не відповідає обставинам справи, вважає скаржник і висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідача скасувати її індивідуальну програму реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року та встановити їй страхові виплати на побутове обслуговування (соціальна допомога), визнання протиправними дій відповідача щодо визначення професії лікаря-статиста доступного за станом її здоров'я в індивідуальних програмах реабілітації інваліда № 722 від 03 серпня 2011 року та № 45 від 09 липня 2014 року є похідними від позовних вимог щодо зобов'язання відповідача скасувати рішення МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року щодо встановлення їй ІІІ групи інвалідності з професійних захворювань та 50% ступеня втрати професійної працездатності та встановлення чергового переогляду, зобов'язання відповідача встановити їй ІІ групу інвалідності з професійних захворювань та 85% ступеня втрати професійної працездатності безстроково, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Скаржник зазначає, що суд не довів того, до якого ж суду відноситься компетенція вирішення питань стану здоров'я інваліда, визначення обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності.

Крім того, скаржник зазначає, що судом не з'ясовано, на які саме професії вона мала можливість пройти перекваліфікацію за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і чи відповідатиме така перекваліфікація її рівню підготовки - вищій освіті, і як відноситься така перекваліфікація до її вищої медичної освіти, стажу роботи лікарем, повної втрати професійної працездатності і, чому Фонд не провів їй навчання на лікаря ЛФК чи лікаря-реабілітолога згідно її заяви від 16 серпня 2013 року.

Не відповідає обставинам справи, на думку скаржника, висновок суду про те, що в матеріалах справи містяться лише медичні висновки та довідка МСЕК, якою позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, і, що суду не надано жодних інших медичних висновків.

Скаржник зазначає, що доказами її непрацездатності не лише в стоматології, а й за іншими лікарськими професіями є медичні документи, які містять інформацію про її захворювання, протипоказання до роботи за лікарськими професіями, медичні документи з протипоказаннями до роботи, як-то: Повідомлення по формі П-3 № 153 від 28 квітня 2010 року, виписки з медичної карти стаціонарного хворого з клініки науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань Харківського національного медичного університету, консультативний висновок № 3704 Українського науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності м. Дніпропетровська, виписки з медичної картки амбулаторного хворого з ОШВП № 4, у тому числі від 29 квітня 2014 року, в яких зазначено протипоказання до роботи - без впливу деззасобів, та які використовуються в медицині, уникати контакту з хімічно активними речовинами. Судом не враховано, що в її індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року в графі «види професій і спеціальності, доступні за станом здоров'я» вказана професія лікаря-статиста, яка їй недоступна за станом здоров'я, враховуючи всі її захворювання та ряд протипоказань до роботи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення, згідно ст. 200 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Пунктами 24, 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» (далі - Постанова № 1317 в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) унормовано, що рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ).

МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи.

В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер (п. 24).

Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку (п. 25).

У розумінні ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» (далі - Закон № 2961-IV в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України від 02 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до п.п. 6.13 п. 6 та абзацу 23 п.п. 8.8 п. 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 467, Міністерство охорони здоров'я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення.

Медико-соціальну експертизу відповідно до абзацу 1 п. 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров'я України і утворюються за територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні комісії (абзац 3 п. 4 цього Положення).

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону № 2961-IV рішення медико-соціальних експертних комісій є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

Умови, порядок та критерії встановлення інвалідності визначаються Постановою № 1317. Цією ж постановою Кабінету Міністрів України затверджено Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (далі - Положення). Інструкція про встановлення груп інвалідності затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 вересня 2011 року № 561, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року № 1295/20033 (далі - Інструкція).

Таким чином, рішення МСЕК спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Судом установлено, що у 1996 році позивач ОСОБА_1 закінчила Харківський державний медичний університет та отримала вищу освіту за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Стоматологія» /т. 2, а.с. 246/.

28 квітня 2010 року НДІ гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ встановив остаточний діагноз позивача ОСОБА_1 та видав повідомлення про професійне захворювання (форма П-3, додаток 14 Порядку розслідування та введення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві НПАОП 0.00-6.02-04, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112), згідно з яким, позивач у професії стоматолога непридатна. Може працювати лікарем поза дією алергізуючих і дратівливих речовин, лікарських препаратів, деззасобів, необхідності застосування латексних рукавичок.

Виробничий фактор, шкідлива речовина, найменування трудового процесу, що викликав захворювання, визначений як - лікарські препарати і латекс /т. 1, а.с. 39/.

За експертними рекомендаціями Дніпропетровського НДІ медико-соціальних проблем інвалідності (консультативний висновок № 3704), з урахуванням проведених досліджень та факту втрати ОСОБА_1 професії, - останній можливо визначити ІІІ групу інвалідності, професійне захворювання, втрата професійної працездатності - 50%. Рекомендована перекваліфікація і раціональне працевлаштування без дії алергічного чинника, можлива робота лікарем-реабілітологом, лікарем-статистом, лікарем ЛФК (т. 1, а.с. 250-251).

Із копії трудової книжки позивача убачається, що 21 січня 2013 року вона звільнена з посади лікаря-стоматолога згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, і з цього часу позивач не працює /т. 1, а.с. 58-59/.

На підставі Акту огляду МСЕК позивача ОСОБА_1 рішенням обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року позивачу з 01 липня 2014 року на термін до 10 червня 2017 року (повторно) встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності визначена як професійне захворювання, зазначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 50% /т. 2, а.с. 159-162/.

За визначеним в довідці до Акту огляду МСЕК серії 10 ААБ /т. 1, а.с. 44/ про умови та характер праці, - позивачу протипоказана робота з дією дратівливих та алергізуючих речовин (деззасоби, латекс). Рекомендоване раціональне працевлаштування.

Судом установлено, що індивідуальна програма реабілітації позивача ОСОБА_1 розроблена 09 липня 2014 року згідно із формою, затвердженою наказом МОЗ від 08 жовтня 2007 року № 623. В розділі 14 «Реабілітаційні заходи та їх реалізація» в графі «види професій і спеціальності, доступні за станом здоров'я» цієї програми визначено: лікар-статист, лікар-ЛФК, лікар-реабілітолог /т. 1, а.с. 54-57/.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону № 2961-IV інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. Причинами інвалідності є, зокрема, професійне захворювання (п. 26 Постанови № 1378).

Згідно з п. 2.2 розділу ІІ Інструкції критерії життєдіяльності людини, це здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.

Параметри оцінки - збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.

Порушення професійної працездатності - найчастіша причина соціальної недостатності, яка може виникати первинно, коли інші категорії життєдіяльності не порушені, або вторинно на основі обмеження життєдіяльності. Здатність до праці за конкретною професією у інвалідів з обмеженням інших критеріїв життєдіяльності може бути збережена повністю або частково чи відновлена засобами професійної реабілітації, після чого інваліди можуть працювати у звичайних або спеціально створених умовах з повною чи неповною тривалістю робочого часу.

Висновок про нездатність до трудової діяльності готується лише у разі згоди інваліда (крім випадків, коли інваліда визнано недієздатним).

Ступінь обмеження життєдіяльності - величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв. Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне.

Помірно виражене обмеження життєдіяльності зумовлено порушеннями функції органів і систем організму, що призводять до помірного обмеження можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності

Виражене обмеження життєдіяльності обумовлюється порушенням функцій органів та систем організму, що полягає у вираженому порушенні можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності.

Значне обмеження життєдіяльності виникає внаслідок значних порушень функцій органів чи систем організму, що призводить до неможливості або значного порушення здатності чи можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності, та супроводжується необхідністю в сторонньому догляді (сторонній допомозі).

Пунктом 27 Постанови № 1378 установлено, що підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Критеріями встановлення ІІ групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи:

обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;

обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;

обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома;

обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб;

обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб;

обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб;

обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб.

До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.

Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені:

обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає);

обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії);

обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів;

обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації;

обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Підпунктом 2.13.4 п.п. 2.13 розділу П Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом МОЗ від 05 червня 2012 № 420, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року за № 1387/21699, визначено, що при помірно виражених порушеннях функцій організму (ІІІ група інвалідності), якщо потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з вираженим зниженням кваліфікації або із зменшенням обсягу виконуваної роботи або якщо він втратив здатність продовжувати професійну діяльність внаслідок помірного порушення функцій організму, але може у звичайних виробничих умовах продовжувати професійну діяльність нижчої кваліфікації, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах 30 - 60 відсотків.

Колегія суддів зазначає, що довести правомірність своїх рішень, дій, бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень. Разом з тим, відповідно до принципу змагальності, позивач зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

Судам першої та апеляційної інстанцій позивач ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б спростували висновки обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» про те, що стійкі, помірної важкості функціональні порушення організму позивача призвели до помірно вираженого (а не вираженого) обмеження її життєдіяльності, яке відноситься до ІІІ групи інвалідності.

Зокрема доказів того, що за станом свого здоров'я (діагноз, встановлений НДІ гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ, - лікарська і латексна алергія у формі хронічної часто рецидивуючої екземи кистей і передплічь, рецидивуючого набряку Квінке, хронічного алергічного ринофарингіту (сенсибілізація до лікарських препаратів та латексу)) вона не здатна до провадження трудової діяльності в галузі лікувальної справи (крім стоматології) або здатна до такої трудової діяльності тільки у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб.

Відповідно до п. 22 Постанови № 1317 повторний огляд інвалідів з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров'я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

Повторний огляд інвалідів, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такого інваліда, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров'я і працездатності або за рішенням суду чи прокуратури.

Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання інваліда, а також інвалідам, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів зазначає, що триваючий характер інвалідності як соціального ризику дає підстави характеризувати її як стійку втрату працездатності. Непрацездатність з медичного погляду, це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об'єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму або зниженням кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припиненням трудової діяльності

Підставою для визнання позивача ОСОБА_1 інвалідом стала сукупність таких ознак: порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, обумовлене професійним захворюванням, а саме - лікарська і латексна алергія у формі хронічної часто рецидивуючої екземи кистей і передплічь, рецидивуючого набряку Квінке, хронічного алергічного ринофарингіту (сенсибілізація до лікарських препаратів та латексу)); певне обмеження життєдіяльності в наслідок отримання професійного захворювання (до трудової діяльності); необхідність здійснення заходів соціального захисту.

Стверджуючи про наявність стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем свого організму, позивач ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надала належних доказів, які б спростували висновки відповідача про відсутність підстав вважати, що вищезазначене професійне захворювання ОСОБА_1 не призвело до стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем її організму.

Колегія суддів зауважує, що документи, в яких мається інформація про стан здоров'я позивача /т. 1, а.с. 64-65, 68, 69, 70-74, 155-159, 184-185, 226, 243-251, т. 2, а.с. 61-62, 76-77, 227/, зазначені висновки відповідача не спростовують.

Частиною 1 ст. 81 КАС України установлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу.

Матеріали справи посвідчують /т. 2, а.с. 7-11, 32-33/, що від призначення проведення у справі Державним закладом «Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ України» експертизи з питання підтвердження наявності/відсутності підстав для встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності з професійного захворювання та 85% ступеня втрати професійної працездатності станом на 09 липня 2014 року, позивач ОСОБА_1 категорично відмовилась.

Колегія суддів зазначає, що наказ МОЗ України № 238 від 05 серпня 1998 року, яким затверджені «Критерії встановлення ступеня втрати професійних захворювань у відсотках, особливостей працевлаштування хворих та інвалідів», втратив чинність на підставі наказу МОЗ України № 420 від 05 червня 2012 року.

Пунктом 1.6 наказу МОЗ України № 420 від 05 червня 2012 року про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, визначено, що при встановленні втрати професійної працездатності у відсотках і потреби у додаткових видах допомоги МСЕК виходить тільки з наслідків виробничої травми або професійного захворювання та пов'язаних з ними станів.

Судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано доказів, які б посвідчували ту обставину, що при прийнятті 09 липня 2014 року обласною МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» рішення про встановлення позивачу з 01 липня 2014 року на термін до 10 червня 2017 року (повторно) ІІІ групи інвалідності, причина інвалідності - професійне захворювання, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 50%, МСЕК не врахувала наслідків професійного захворювання позивача ОСОБА_1 та пов'язаного з ним стану її здоров'я.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року, у тому числі, і про те, що втрата позивачем ОСОБА_1 професії стоматолога внаслідок вищезазначених професійних захворювань призвела до часткової втрати можливостей до повноцінної трудової діяльності (обмеження здатності до трудової діяльності І ступеня) відповідає критеріям, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

За положеннями п.п. 1 і 2 ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю або окремих його положень; про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. В свою чергу приписами п.п. 1 і 2 ч. 2 ст. 162 КАС України унормовано, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З наведених вище мотивів, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч. 2 ст. 11 КАС України, виходу за межі позовних вимог ОСОБА_1 та скасування рішення обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» від 09 липня 2014 року.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Погоджуючись з висновком суду щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає про відсутність у відповідача КЗОЗ «ОЦМСЕ» правових підстав (п.п. 22-24 Постанови № 1317) для ревізії та скасування рішення обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ».

Колегія суддів також зауважує про відсутність правових підстав для визнання протиправними та незаконними дій (активної форми поведінки) відповідача стосовно неприйняття бажаного для позивача ОСОБА_1 рішення - встановлення їй ІІ групи інвалідності, безстроково, причина інвалідності - професійне захворювання, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 85%, а також про зобов'язання відповідача прийняти зазначене рішення, виходячи з наступного.

За загальним правилом правова поведінка, це юридично значуща (тобто врегульована нормами права) поведінка особи, що спричиняє юридичні наслідки.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція, це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними та протиправними дії відповідача щодо: визначення професії лікаря-статиста доступною за станом здоров'я в її індивідуальних програмах реабілітації інваліда № 722 від 03 серпня 2011 року та № 45 від 09 липня 2014 року; щодо складання її індивідуальної програми реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року, а також про зобов'язання відповідача: скасувати її індивідуальну програму реабілітації інваліда № 45 від 09 липня 2014 року та скласти їй індивідуальну програму реабілітації інваліда, у відповідності до медичних даних.

Відповідно до п. 21 Постанови № 1317 у разі встановлення інвалідності і ступеня втрати здоров'я комісія розробляє на підставі плану медичної та професійної реабілітації, що обов'язково надається лікарем, або за участю лікаря індивідуальну програму реабілітації інваліда, в якій визначаються обсяги та види реабілітаційних заходів з конкретизацією трудових рекомендацій, методи та строки їх здійснення, засоби реабілітації та відповідальні за виконання.

Згідно із ч. 4 ст. 23 Закону № 875-XII індивідуальна програма реабілітації має для інваліда, дитини-інваліда рекомендаційний характер, інвалід має право відмовитись від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, або від усієї програми у цілому.

Згідно ст. 20 Закону № 875-XII суми адміністративно-господарських санкцій і пені, що надійшли до державного бюджету, використовуються Фондом соціального захисту інвалідів, в тому числі на надання фінансової допомоги на здійснення заходів соціальної, трудової, фізкультурно-спортивної та професійної реабілітації інвалідів (відновлення працездатності шляхом забезпечення інваліда технічними реабілітаційними засобами, створення умов для занять фізичною культурою і спортом, оплата навчання та перекваліфікації та інше.

Як зазначено в ухвалі вище експертна рекомендація щодо можливості перекваліфікації позивача ОСОБА_1 і раціонального працевлаштування, тобто без дії алергічного чинника, лікарем-реабілітологом, лікарем-статистом, лікарем ЛФК, з якою погодився відповідач, була дана Дніпропетровським НДІ медико-соціальних проблем інвалідності (консультативний висновок № 3704 від 08 липня 2011 року).

З матеріалів справи вбачається, що ознайомлюючись 03 серпня 2011 року з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 722, позивач ОСОБА_1 не висловлювала зауважень щодо визначеного в розділі 14 «Реабілітаційні заходи та їх реалізація» в графі «види професій і спеціальності, доступні за станом здоров'я»: лікар-статист, лікар-ЛФК, лікар-реабілітолог /т. 1, а.с. 50-53/.

09 липня 2014 року, висловлюючи незгоду з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 45, позивач ОСОБА_1 зазначила, що дана програма реабілітації не відповідає стану її здоров'я, наказу МОЗ України № 246, законодавству України та її побажанням.

Як впливає з пояснень позивача ОСОБА_1 суттю її побажань є встановлення ІІ групи інвалідності та визначення 85% втрати професійної непрацездатності безстроково, хоча, на її думку втрата нею професійної непрацездатності складає 100% і за станом свого здоров'я здійснювати професійну діяльність у галузі лікувальної справи вона не може взагалі.

Оскільки зазначені індивідуальні програми реабілітації інваліда відповідачем розроблені з урахування рішень обласної МСЕК № 1 КЗОЗ «ОЦМСЕ» /т. 1, а.с. 40, 42/, вони носять рекомендаційний (не обов'язковий для позивача характер), колегія суддів вважає, що данні індивідуальні програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 не порушують її прав, свобод та інтересів.

При цьому колегія суддів зауважує, що судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано доказів того, що в порушення вимог ч. 3 ст. 23 Закону № 875-XII їй було відмовлено в прийнятті на роботу, зокрема лікарем-статистом, лікарем-ЛФК, лікарем-реабілітологом, з підстав незадовільного стану її здоров'я або у зв'язку з відсутністю відповідної кваліфікації.

Також колегія суддів зазначає про відсутність у відповідача повноважень щодо скасування індивідуальної програми реабілітації інваліда.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року №757 затверджено Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда.

Відповідно п.п. 11, 12, 14 цього Положення індивідуальна програма готується у двох примірниках, які підписуються головою МСЕК або ЛКК та завіряються її печаткою. Перший примірник індивідуальної програми видається інваліду чи законному представнику дитини-інваліда, а другий примірник залишається у МСЕК або ЛКК.

МСЕК або ЛКК надсилає засвідчені в установленому порядку копії індивідуальної програми лікувально-профілактичному закладу, органу праці та соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання інваліда чи дитини-інваліда, а у разі потреби - реабілітаційній установі, учасникам реабілітаційного процесу та навчальним закладам (п. 11).

У разі потреби в оперативному коригуванні індивідуальної програми фахівці реабілітаційних установ можуть змінювати обсяг, строк та черговість проведення реабілітаційних заходів (п. 12).

МСЕК або ЛКК під час чергового огляду інваліда чи дитини-інваліда за зверненням реабілітаційної установи або у порядку нагляду за виконанням індивідуальної програми, але не рідше ніж один раз на два роки, переглядає реабілітаційні заходи, передбачені індивідуальною програмою п. 14).

Не вбачає колегія суддів підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними та протиправними дії відповідача фактично щодо неналежного оцінювання її соціальних потреб, а саме не визначення відповідачем її потреби у забезпеченні технічними засобами реабілітації (за текстом позову - не встановлення їй страхових виплат на побутове обслуговування (соціальну допомогу), - пральною машиною, пилососом та машиною для миття посуду.

Колегія суддів зазначає, що МСЕК визначають, окрім ступені обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності та іншого, потребу інвалідів у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв.

Особи, інвалідність яких пов'язана з трудовим каліцтвом, що настало внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, забезпечуються технічними та іншими засобами реабілітації за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Як убачається із довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА № 255985 від 09 липня 2014 року, - потреба позивача ОСОБА_1 у медичній та соціальній допомозі полягає у медичному забезпеченні за наслідками професійного захворювання та у санаторно-курортному лікуванні /т. 1, а.с. 45/.

Стверджуючи про наявність причинно-наслідкового зв'язку між фактом отримання професійних захворювань та необхідністю використання у побуті пральної машини, пилососу та машини для миття посуду, позивач не надала судам першої та апеляційної інстанцій доказів в обґрунтування зазначених тверджень.

Надані до матеріалів справи позивачем медичні документи, в яких мається інформація про стан її здоров'я /т. 1, а.с. 64-65, 68, 69, 70-74, 155-159, 184-185, 226, 243-251, т. 2, а.с. 61-62, 76-77, 227/ інформації щодо предмету доказування не містять.

При цьому колегія суддів зазначає про недоречність посилань відповідача в обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_1 на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2012 року № 321 «Про затвердження Порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення, переліку таких засобів», оскільки зазначений нормативно-правовий акт регламентує порядок забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення через структурні підрозділи соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад. Дія цього Порядку не поширюється на осіб, інвалідність яких пов'язана з трудовим каліцтвом, що настало внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Враховуючи вищенаведене в його сукупності, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 200). Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань (ч. 2 ст. 200).

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Оскільки право позивача ОСОБА_1 відповідачем не порушено, підстави для застосування наслідків пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду відсутні, так як виходячи зі змісту ст. 99 КАС України строк звернення до адміністративного суду з позовом як різновид строку позовної давності та наслідки його пропущення, встановлені ч. 1 ст. 100 КАС, можуть застосовуватися судами лише у випадку, коли мало місце порушення прав, свобод чи інтересів особи.

Підстави, передбачені ст. 94 КАС України для розподілу судових витрат, відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 94, 160, 167, 168, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мельнікова Л.В.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Донець Л.О.
Повний текст ухвали виготовлено та підписано 31 липня 2017 року.