Справа № 638/979/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 р. Справа № 638/979/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Харкові справу за апеляційною скаргою Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Харкова (нині - Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова) про визнання протиправними рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, його скасування та зобов'язання вчинити певні дії, -

Встановила:

23 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить визнати протиправним рішення Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Харкова (далі - УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова, пенсійний орган) про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, скасувати його, зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років з дня звернення із заявою про призначення пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 вересня 2016 року звернулася до УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова із заявою про призначення пенсії за вислугу років. 14 грудня 2016 року відповідач відмовив їй в призначенні пенсії, посилаючись на відсутність спеціального стажу та не встановлення факту звільнення з посади вчителя. Вважає зазначене рішення незаконним та необґрунтованим. Вказує, що станом на 24 листопада 2014 року має вислугу років на посадах та в установах, що входять до переліку закладів та установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04 листопада 1993 року (далі - Постанова № 909), 26 років 11 місяців 21 день. Вказаний стаж роботи підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, а тому вважає дії відповідача про відмову у призначенні пенсії незаконними та необґрунтованими.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений.

Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язано пенсійний орган призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 22 вересня 2016 року.

Також, судом першої інстанції проведено розподіл судових витрат, а саме: стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова на корить позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Судове рішення вмотивовано висновком суду першої інстанції про протиправність рішення УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова, оскільки спеціальний стаж позивача 26 років 11 місяців 21 день підтверджується даними трудової книжки. Крім цього, відповідно до Постанови № 909 посади директорів, заступників директорів з навчально-виховної (навчальної, виховної навчально-виробничої) роботи, вчителів, майстрів виробничого навчання, практичних психологи, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи міжшкільних навчально-виробничих комбінатів, входять до переліку, що надає право на пенсію за вислугу років.

Не погоджуючись з судовим рішенням в апеляційній скарзі Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі - Шевченківське ОУПФУ, пенсійний орган), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції при вирішенні справи не взято до уваги, що до спеціального стажу позивача не зараховано періоди роботи з 25 грудня 1991 року по 31 серпня 1992 року, оскільки посада викладача у міжшкільному навчально-виробничому комбінаті відсутня у переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на вислугу років, затвердженого Постановою № 909. Таким чином, спеціальний стаж позивача становить 23 роки 09 місяців 19 днів, що слугувало підставою для відмови відповідачем у призначенні їй пенсії за вислугу років.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга Шевченківського ОУПФУ підлягає частковому задоволенню, а постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року, згідно положень п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) слід частково скасувати, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. За цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років (ст. 2).

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік).

Відповідно до п. 1 Переліку «Освіта» - «Загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи» Переліку право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, учителі, викладачі.

Відповідно до п. 1 Переліку «Освіта» - «Міжшкільні навчально-виробничі комбінати» Переліку право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, учителі.

Отже, необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. ст. 55 Закону № 1788-XII є наявність спеціального стажу роботи та посади, що дає право на призначення пенсії згідно з Переліком.

Такий висновок суду щодо застосування п. «е» ст. ст. 55 Закону № 1788-XII не суперечить відповідному правовому висновку щодо застосування зазначеної норми матеріального права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 419/794/15-а|21-5932а16.

Згідно ст. 62 цього Закону основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова

книжка.

Судом встановлено, що відповідно до довідки № від 19 листопада 2014 року Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 /а.с. 7/.

Згідно записам трудової книжки позивача ОСОБА_1, остання у період часу: з 01 вересня 1985 року по 19 липня 1988 року працювала вчителем образотворчого мистецтва і інформатики середньої шкоди № 31 (запис № 11); з 01 вересня 1989 року по 30 червня 1991 року - викладачем інформатики та обчислюваної техніки середньої школи № 62 (запис № 16); з 25 грудня 1991 року по 31 серпня 1992 року - викладачем інформатики та обчислюваної техніки міжшкільного учбово-виробничого комбінату (запис № 18); з 01 вересня 1992 року по 14 квітня 2014 року - вчителем інформатики початкової школи № 5 м. Макіївки Донецької області (записи № 20, 26) /а.с. 61-72/.

Статтею 5 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-XII «Про освіту», в редакції Закону, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється з метою реалізації єдиної державної політики в галузі освіти. Державний нагляд (контроль) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, та місцевими органами управління освітою.

Статтею 11 цього Закону унормовано, що до органів управління освітою в Україні належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти; центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері освіти; місцеві державні адміністрації і органи місцевого самоврядування, а також утворені місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування структурні підрозділи з питань освіти (місцеві органи управління освітою).

Записи трудової книжки позивача ОСОБА_1 №№ 26, 27, 29 посвідчують, що з 14 квітня 2014 року по 01 вересня 2016 року позивач продовжувала працювати вчителем на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З 01 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 вчителем не працює.

22 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років з підстав, встановлених п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» /а.с. 41-42/.

Рішенням пенсійного органу від 01 грудня 2016 року № 11/с4467 в призначенні пенсії за вислугу років на умовах, визначених п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ОСОБА_1 відмовлено /а.с. 44/.

Рішення пенсійного органу фактично вмотивовано тим, що позивач не залишила роботу, яка дає їй право на пенсію за вислугу років згідно із п. «е» Закону України «Про пенсійне забезпечення», та відсутністю у ОСОБА_1 необхідного спеціального стажу роботи.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню про відмову в призначенні пенсії позивачу ОСОБА_1, колегія суддів зазначає про його невідповідність критеріям, визначеним п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки станом на 01 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 мала 25 років спеціального стажу роботи та посади, що дає право на призначення пенсії згідно з Переліком. Станом на 14 квітня 2014 року та на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, тобто на 22 вересня 2016 року, спеціальний стаж роботи та посади, що дає право на призначення пенсії згідно з Переліком позивача складав більш ніж 26 років. При цьому колегія суддів зауважує, що записи трудової книжки позивача посвідчують ту обставину, що на час звернення із заявою про призначення пенсії позивач не обіймала посаду, що дає право на отримання пенсії на умовах, визначених п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з фактичним висновком суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає нормам права та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що здійснюючи свою діяльність на основі законодавства, пенсійні органи послуговуються тими формами, які визначає законодавець. Дискреційні повноваження відповідача, як встановлене право вибору варіанта рішення, визначені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зокрема ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», п. 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, з наступними змінами та доповненнями).

Пунктом 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

За положеннями п.п. 1 і 2 ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю або окремих його положень; про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. В свою чергу приписами п.п. 1 і 2 ч. 2 ст. 162 КАС України унормовано, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція, це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

При цьому, колегія суддів зауважує, що із заяви позивача ОСОБА_1 від 22 вересня 2016 року про призначення пенсії убачається, що раніше їй призначалась пенсія (в тексті заяви - пенсія по інвалідності), однак цей факт не знайшов свого відображення як в оскаржуваному рішенні пенсійного органу, так і в рішенні суду.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовним вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Керуючись ч. 2 ст. 11 КАС України, оскільки це необхідно для повного захисту прав позивача, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 та прийняти рішення про зобов'язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача від 22 вересня 2016 року про призначення пенсії.

Інші доводи та заперечення на висновки колегії суддів не впливають.

Описки, що маються в резолютивній частині судового рішення, зокрема в прізвищі позивача ОСОБА_1, суд першої інстанції не позбавлений можливості виправити у порядку, встановленому ст. 169 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат, проведений судом першої інстанції, та скасовує постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова на користь позивача судового збору у розмірі 320,00 грн.

З підстав, встановлених ст. 55 КАС України, належним відповідачем у справі є Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, оскільки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 988, УПФУ в Шевченківському районі м. Харкова реорганізовано шляхом злиття в Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (№ запису Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 0042560) /а.с. 82-83/.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 41 ч. 1, 55, 94, 184, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 202, ст. ст. 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова задовольнити частково.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Харкова призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з дня звернення з відповідною заявою, тобто з 22 вересня 2016 року, з прийняттям нового судового рішення про відмову в їх задоволенні.

Зобов'язати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 вересня 2016 року про призначення пенсії.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Харкова на користь позивача судового збору у розмірі 320 (триста двадцять гривень) 00 коп.

В іншій частині постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня виготовлення її повного тексту, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мельнікова Л.В.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Донець Л.О.
Повний текст постанови виготовлений і підписаний 07 серпня 2017 року.