Справа № 813/1589/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року справа № 813/1589/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

судді Гулика А.Г.

судді Кедик М.В.

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивачів - ОСОБА_2

представника відповідача та третьої особи - Сагайдака Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

Встановив:

ОСОБА_4, ОСОБА_1 (далі - позивачі, ОСОБА_4, ОСОБА_1) звернулися з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - третя особа, ГУ ДМС у Львівській області), в якому просять:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 121-17 та №122-17 від 29 березня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулися до відповідача із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Однак, ДМС України відмовила позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Відмову ДМС України обґрунтувала відсутністю умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Позивачі вважають, що рішення відповідача є протиправними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. У позові позивачі зазначили, що вони є громадянами Російської Федерації, які залишили територію Російської Федерації у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань з політичних причин та через релігійну приналежність, зокрема, на фоні систематичного порушення прав людини та незаконних ув'язнень, тортур та жорстокого поводження з боку влади Російської Федерації. Дані обставини свідчать про те, що позивачі не можуть повернутися на батьківщину. Окрім того, як стверджують позивачі, у висновку від 27 лютого 2017 року відповідач зазначив, що під час співбесіди ОСОБА_4 стверджувала, що в країні походження вона переслідується через наявність у неї певних релігійних, а у зв'язку з членством у політичній партії, і політичних переконань представниками органів влади, зокрема, шляхом порушення проти ОСОБА_4 кримінальної справи та оголошення її в розшук. Зрештою, відповідач зазначив, що твердження заявниці про наявність переслідування на території країни громадянської належності є достовірними. За таких умов, позивачі вважають, що відповідач та третя особа встановили обґрунтованість побоювань позивачів стати жертвою переслідувань з боку органів державної влади Російської Федерації за свою релігійну та політичну приналежність. З огляду на викладе, позивачі вважають, що оскаржувані рішення відповідача є необґрунтованими та такими, що підлягають до скасування.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Мотивуючи свою позицію зазначив, що позивачам відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Посилання позивачів, що у країні походження їх переслідують з політичних причин та через релігійну приналежність є безпідставними та не можуть бути взяті до уваги. Перш за все, позивачі є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116, визнана терористичною та діяльність якої заборонена на території Російської Федерації. Зокрема, позивачі на момент вступу в ряди партії, знали про її заборону на території Російської Федерації, однак свідомо порушили чинне законодавство країни громадянської належності. Отже, небажання позивачів повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Зрештою, відповідач зазначив, що позивачі вільно користувалися наданими їм правами Конституцією Російської Федерації, безперешкодно сповідували іслам і право на свободу віросповідання жодним чином державою не порушувалося. Отже, позивачі зацікавили правоохоронні органи у зв'язку із вступом в заборонену на всій території Російської Федерації партію "Хізб ут-Тахрір". Крім того, як вбачається зі змісту наданої інформації Службою безпеки України, надання захисту в Україні членам "Хізб ут-Тахрір" з огляду на загострення світової терористичної загрози з боку міжнародних ісламістських організацій є недоцільним. Зрештою, відповідач вважає, що у випадку повернення позивачів до Російської Федерації вони не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 частини першої статті 1 Закону. З огляду на викладене, відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника позивачів, представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Громадяни Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулися 08.04.2016 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З матеріалів особової справи №2016LV0007 ОСОБА_1 вбачається, що позивач народився у м. Альмєтьєвськ, Республіки Татарстан, Російська Федерація. Громадянин Російської Федерації, за національністю - татарин, віросповіданням - мусульманин, освіта вища, закінчив Альметьєвський Державний інститут нафти за кваліфікацією "Інженер".

Сімейний стан - одружений. Вільно володіє татарською та російською мовами, англійською - читає і перекладає зі словником.

Дані про особу ОСОБА_1 встановлені на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації виданого 19.12.2006 року № НОМЕР_1 відділом УВС Росії в Республіці Татарстан по Альметьєвському районі. У Російській Федерації ОСОБА_1 проживав в Республіці Татарстан, АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 за спеціальністю не працював. В країні походження мав бізнес, а саме пекарню та автосервіс. Станом на сьогоднішній день відомості про роботу не відомі.

Згідно з довідкою № 1437 від 09.05.2016 ОСОБА_1 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2007 року. Прийнятий в партію «Хізб ут-Тахрір» в місті Альметьєвськ, Республіці Татарстан Російської Федерації. На даний момент приписаний до українського відділення організації «Хізб ут-Тахрір».

З матеріалів особової справи №2016LV0008 ОСОБА_4 вбачається, що позивач народилася у м. Нижньокамськ, Республіки Татарстан, Російська Федерація. Громадянка Російської Федерації, за національністю - татарка, віросповіданням - мусульманка, освіта вища, закінчила Альметьєвський Державний інститут нафти за спеціальністю «Промислова теплоенергетика».

Сімейний стан - заміжня. Вільно володіє татарською та російською мовами, англійською - читає і перекладає зі словником. Безробітна.

Дані про особу ОСОБА_4 встановлені на підставі на підставі копії паспорта громадянки Російської Федерації № НОМЕР_2, виданого 14.08.2009 року відділом УВС Росії в Республіці Татарстан по Альметьєвському району. У Російській Федерації ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою №1437/5 від 09.05.2016 ОСОБА_4 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2009 року. Прийнята в партію «Хізб ут-Тахрір» в місті Альмєтьєвськ Республіки Татарстан Російської Федерації. На даний момент приписана до українського відділення організації «Хізб ут-Тахрір».

Крім того, дані ОСОБА_4 внесені до Переліку організацій і фізичних осіб, щодо яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підпунктів 6, 7 пункту 2.1 статті 6 Федерального закону від 07.08.2001 N 115-ФЗ "Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму"

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є подружжям, що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 06.08.2009.

Позивачі виховують двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6.

30.03.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прибули на територію України на автомобілі без дітей, державний кордон України перетнули поза пунктом пропуску. Діти подружжя прибули на територію України у супроводі матері ОСОБА_1. Позивачі в Україні проживали у знайомих за адресою: АДРЕСА_2. Під час проведення другої співбесіди позивачі повідомили про зміну місця проживання, а саме: АДРЕСА_3.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зверталися із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Під час проведення співбесід та в обґрунтування заяв про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, позивачі зазначили, що вони є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена в Російській Федерації. Позивачі стверджують, що в разі повернення до країни походження їм загрожує переслідування, а також ймовірне позбавлення волі згідно частини 2 статті 205 КК Російської Федерації.

Зокрема, ОСОБА_1 зазначив, що в Російській Федерації у 2014 році стосовно нього відкрито кримінальні провадження по частині 2 статті 208 КК Російської Федерації (екстремізм). Окрім того, в будинку ОСОБА_1 було проведено обшук та викликано на допит. В будинку було установлено пристрій для прослуховування. Позивач вважає, що тривалий час був під наглядом представників спецслужб. Дані обставини мотивує тим, що є членом забороненої в Російській Федерації партії. Також ОСОБА_1 зазначив, що прокуратура Російської Федерації видала попередження про те, що спец служби знають про його участь в політичній партії «Хізб ут-Тахрір».

Водночас, позивач зазначив, що в країні походження його переслідують за ознаками віросповідання. Так, у 2014 році стосовно нього була заведена кримінальна справа по частині 2 статті 282 КК Російської Федерації. На обґрунтування позивач пояснив, що в Російській Федерації є офіційне Духовне Управління мусульман до якого відносяться всі мечеті, яке контрольоване зі сторони ФСБ. Позивач стверджує, що його релігійні погляди не співпадають з релігійними поглядами Духовного Управління мусульман, що в свою чергу відносить позивача до категорії нетрадиційних мусульман, яких ограни влади переслідують у Російській Федерації .

ОСОБА_4 зазначила, що стосовно неї порушена кримінальна справа згідно частини другої статті 205 КК Російської Федерації та станом на 25.03.2016 її оголошено в розшук. Позивач стверджує, що вразі повернення до країни громадянської належності їй загрожує позбавлення волі. Вважає, що в країні походження позивача переслідують представники органів влади через наявність у неї релігійних та політичних переконань. На підтвердження даних обставин ОСОБА_4 надала ряд документів Набережньочелнінського міського суду, а саме: постанову про проведення обшуку від 22.03.2016; протокол обшуку від 24.03.2016; постанову про порушення кримінальної справи від 22.03.2016; постанову про притягнення в якості обвинуваченої від 24.03.2016; протокол затримання підозрюваної від 24.03.2016; постанову про розшук обвинуваченої від 25.03.2016.

Зрештою, ОСОБА_4 стверджує, що її переслідують за ознаками віросповідання, оскільки у Російській Федерації заборонена частина Корану, а згідно поглядів членів партії «Хізб ут-Тахрір», вони зобов'язані донести цю частину Корану до однодумців. Позивач стверджує, що всі дії, що виходять за «Традиційний іслам» в Російській Федерації вважаються екстремізмом чи тероризмом.

Підсумовуючи усі вище згадані обставини, позивачі вважають, що не можуть повернутися на територію Російської Федерації, а отже відповідач протиправно без з'ясування усіх обставин відмовив у визнані позивачів біженцями чи особами, які потребують додаткового захисту.

29 квітня 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 11.07.2016 року №153 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 документовані довідками ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні № 003639 та № 003640 від 08.04.2016.

За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених співбесід з позивачами, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не підпадають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.02.2017.

У Висновках від 27 лютого 2017 року викладено обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у наданні захисту в Україні.

Мотивуючи відмову відповідач зазначив наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір».

Згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14 лютого 2003 року №ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Відповідно до статті 25 Федерального закону «Про боротьбу з тероризмом», в Російській Федерації саме суд визнає міжнародну організацію (її відділення, філії, представництва) терористичною та забороняє діяльність даної організації на території Російської Федерації.

Отже, позивачі на момент вступу в ряди партії, знали про її заборону на території Російської Федерації. Однак, свідомо порушили чинне законодавство країни громадянської належності. Отже, небажання позивачів повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Таким чином, відповідач зазначив, що твердження позивачів про переслідування на території Російської Федерації, а саме у зв'язку з наявністю певних релігійних та політичних поглядів є безпідставними.

Окрім того, позивачами не повідомлено відповідача про застосування щодо них негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Що стосується запобіжних заходів у вигляді обмеження волі; обшуки у оселях членів «Хізб ут-Тахрір», виклики на допит у якості свідків, тощо проводяться компетентними органами Росії у рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації.

Зокрема, відповідач у висновку зауважив, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання позивачів у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

З врахуванням викладених обставин відповідач вважає, що позивачі у випадку повернення до Російської Федерації не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 частини першої статті 1 Закону, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

За наслідками всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особових справ №2016LV0007 та №2016LV0008, інформації по країні походження, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не має підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 або 13, частини 1, статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, ГУ ДМС України у Львівській області при підготовці висновку врахувало норми Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців.

Також ГУ ДМС України у Львівській області було взято до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 02.12.2015 №5/2/1-39576 з грифом обмеження доступу "Для службового користування" (вх.№25дск від 24.10.2016).

Зі змісту вказаного листа вбачається, що ідеологія "Хізб ут-Тахрір" відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь яких інших форм віросповідання; тексти літератури цієї організації містять пропаганду релігійної винятковості ісламу, поєднану з нетерпимістю до інших релігій, наругою над святинею християнства - хрестом, проявами ворожнечі до євреїв, заперечення права націй на національну самоідентифікацію, що порушує рівноправність громадян залежно від їх расової, національної належності та віросповідання, а також сприяє розповсюдженню серед мусульман всього світу настроїв неприязні, почуття ворожнечі та нетерпимості до інших етнічних груп чи конфесій, зокрема розпалювання міжконфесійної ворожнечі між мусульманським та немусульманським населенням України, що може призвести до виникнення конфліктів у сфері міжетнічних і міжконфесійних відносин, радикалізації та проявів екстремізму в діяльності певних релігійних громад, а також проявів сепаратизму в південних та інших регіонах України.

Активісти вказаної структури проводять активну роботу з підбору, вивчення та виховання потенційних кадрів для ісламських терористичних угрупувань, в першу чергу, «Ісламської держави», «Фронт ан-Нусра» та «Аль-Кайди», які з початком активної діяльності в сирійсько-іракській зоні міжнародних терористичних організацій здійснюють їх «кадрове укомплектування». Велика кількість членів та прихильників «Хізб ут-Тахрір» із різних країн виїхали до вказаного регіону, де бере участь у бойових діях.

Практика свідчить, що зазвичай члени та прихильники міжнародних радикальних ісламістських організацій, які відійшли від класичного трактування ісламу, зокрема «Хізб ут-Тахрір», намагаються створити образ такої організації, яка прагне до укріплення віри, духовного розвитку особистості, що не втручається в політику та сферу світських відносин. Така практика не викликає настороженості у влади країн, де діють її проповідники, присипляє пильність щодо виявлення остаточної мети вербувальної діяльності місіонерів. Натомість, з моменту створення «Хізб ут-Тахрір» здійснює терористичну та іншу протиправну діяльність: спроба вчинення збройного перевороту в Йорданії (1968 та 1974 роки); підготовка до замаху на життя йорданського короля (1993 рік); участь в збройних сутичках на півночі Лівану (1999-2000 роки); підготовка збройного перевороту в Єгипті (2000).

Отже, СБУ вважає недоцільним надання захисту в Україні членам "Хізб ут-Тахрір" з огляду на загострення світової терористичної загрози з боку міжнародних ісламістських організацій.

Дані висновки від 27 лютого 2017 року та матеріали особових справ позивачів №2016LV0008, №2016LV0007 ГУ ДМС у Львівській області скерувало до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті.

На підставі абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ДМС України дійшла висновку про необхідність прийняти рішення про відмову громадянам Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону - відсутні.

Рішенням ДМС України від 29.03.2017 №121-17 громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 29.03.2017 №122-17 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 Ірековічу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не погоджуються із вказаними рішеннями відповідача, вважають їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, тому звернулися з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону №3671 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону №3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Відповідно до ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Згідно з п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, пояснив, що у 2014 році, він переїхав з родиною в м.Львів, і відразу ж зайнявся громадською діяльністю, в рамках якої проводив і проводить різні заходи: фестивалі, виставки, круглі столи. Щодо політичної партії «Хізб-ут-Тахрір» ОСОБА_8 зазначив, що ніколи не чув від членів партії слів екстремістського або терористичного характеру, або закликів спрямованих на підрив національної безпеки і цілісності держави Україна. Крім того, свідок стверджує, що йому не відомі факти участі, фінансування і вербування мусульман (для участі в збройному конфлікті в Сирії або в організації "ІГІЛ") з боку членів «Хізб-ут-Тахрір». ОСОБА_8 вважає, що політична партія «Хізб-ут-Тахрір» не є терористичною або екстремістською.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, пояснив, що про організацію «Хізб-ут-Тахрір» йому відомо ще з Криму та зазначив, що свідку невідомо жодного підтвердженого факту терористичної діяльності «Хізб-ут-Тахрір». Вважає, що причиною дискредитації організації «Хізб-ут-Тахрір» в Криму є сильний тиск з боку Російської Федерації на Україну через легальну діяльність на території України. В той час, коли в країнах СНГ члени «Хізб-ут-Тахрір» піддаються репресіям по сфальсифікованим обвинуваченям.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, пояснив, що з червня 2013 року є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні. Свідок зазначив, що «Хізб ут-Тахрір» - міжнародна ісламська політична партія, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. Хізб ут-Тахрір заснована в 1953 році. Партія працює більш ніж в 50 країнах світу і об'єднує в своїх рядах величезну кількість людей у всьому світі. Діяльність партії заснована на текстах Корану і Сунни Посланника Мухаммада і тому не підпадає під вплив з боку політичних подій, і навіть репресій і тортур, які практикуються в відношенні членів «Хізб-ут-Тахрір» з боку тиранічних режимів. «Хізб ут-Тахрір» дотримується свого шляху, будучи впевненим у правильності даного підходу і в тій роботі, яка була зроблена. Партія не використовує матеріальних або насильницьких дій і не приймає насильство як шлях до встановлення Халіфату, тому що Пророк відмовився від цього. «Хізб ут-Тахрір» в Україні не бореться за владу і не працює над зміною державного ладу, так само як не зазіхає на територіальну цілісність.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, пояснив, що у грудні 2014 року відбував покарання по обвинуваченню в організації діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Зазначив, що був змушений покинути територію Росії через побоювання потрапити під нові кримінальні переслідування.

В обґрунтування поданої заяви позивачі вказують, що у них існують побоюванням стати жертвою переслідувань з політичних причин та через релігійну приналежність. Зокрема, на фоні систематичного порушення прав людини та незаконних ув'язнень, тортур та жорстокого поводження з боку влади Російської Федерації. Оскільки, позивачі є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена в Російській Федерації. Позивачі стверджують, що в разі повернення до країни походження їм загрожує переслідування, а також ймовірне позбавлення волі згідно частини 2 статті 205 КК Російської Федерації.

Суд, аналізуючи обставини викладені позивачами на обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, а саме через причетність до політичної партії «Хізб ут-Тахрір», членами якої вони є, зазначає наступне.

Згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14 лютого 2003 року №ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Відповідно до статті 25 Федерального закону «Про боротьбу з тероризмом», в Російській Федерації, саме суд визнає міжнародну організацію (її відділення, філії, представництва) терористичною та забороняє діяльність даної організації на території Російської Федерації.

Отже, позивачі на момент вступу до політичної партії «Хізб ут-Тахрір», знали про заборону такої на території Російської Федерації. Однак, свідомо порушили чинне законодавство країни громадянської належності.

За викладених обставин, суд погоджується з висновком відповідача, що побоювання позивачів пов'язані із свідомим порушенням чинного законодавства, а небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що побоювання позивачів переслідувань на території країни громадянської належності через політичні погляди є безпідставними.

Що стосується тверджень позивачів щодо побоювань стати жертвою переслідувань через віросповідання, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів особових справ та протоколів допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сповідують іслам.

Релігія іслам дозволена для віросповідання в Російській Федерації, що гарантовано Конституцією вказаної країни.

За вказаних обставин, суд не може прийняти до уваги посилання позивачів, що підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є тиск на мусульманське населення із боку влади Російської Федерації, оскільки сам факт сповідування позивачами вказаної релігії не може бути підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Окрім того, суд звертає особливу увагу на той факт, що позивачі вільно користувалася наданими правами Конституцією Російської Федерації, безперешкодно сповідували іслам та їх право на свободу віросповідання державою жодним чином не порушувалося до вступу в заборонену на території Російської Федерації політичну партію "Хізб ут-Тахрір".

Також, суд погоджується з твердженням відповідача, що у випадку повернення позивачів до Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 частини першої статті 1 Закону.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов до висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваних рішень у повній мірі дослідили обставини наведенні у заявах позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Окрім того, позивачі не надали доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що позивачами не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивачів на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Отже, згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач під час розгляду даної адміністративної справи навів об'єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивачі не підпадають під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає законним та обґрунтованим. Таким чином, відповідачі довели правомірність прийнятих рішень.

Такі рішення повністю відповідають зібраним матеріалам особових справ, прийняті в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та є обґрунтованими.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 24, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя Р. М. Брильовський

Суддя А.Г. Гулик

Суддя М.В. Кедик

Повний текст постанови складено та підписано 04.08.2017 року.