Справа № 826/19954/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 червня 2017 року № 826/19954/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Федорчука А.Б., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення №571-16 від 22.11.2016 р.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 (надалі - позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), в якому просить, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_3; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем при прийнятті спірного рішення не взято до уваги всіх фактів та обставин, які дають підстави для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, детально вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, а тому обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин прийнято рішення, яке не підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Москва, СРСР.

За словами шукача притулку, він залишив Російську Федерацію в зв'язку з переслідування його як опозиційного політика владою Росії, що активно реалізується різними засобами та способами, шляхом систематичного порушення прав людини та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 22.11.2016 року №571-16 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 13.12.2016 року №290 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що спірне рішення прийнято без врахування всіх обставин справи, а тому підлягає скасування та звернувся з відповідним позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, Суд зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення (частина п'ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідач зазначає, що підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд не погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідач зазначає, що заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення на позовну заяву наданих представником відповідача, в яких останній зазначає наступне: «Під час співбесід від 15.05.2015 року та 23.07.2015 року позивач повідомив, що його останнім місцем роботи була Адміністрація Ленінського району Московської області. Дане твердження підтверджується копіями характеристики з місця роботи та посадової інструкції заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району, наданими позивачем. У вказаній характеристиці зазначається, що ОСОБА_3 з 15 жовтня 2010 року по 20 грудня 2011 року займав такі посади в Ленінському муніципальному районі: радник голови; заступник голови адміністрації; заступник голови адміністрації міського поселення Відне; перший заступник голови адміністрації.

Відповідно до посадової інструкції до повноважень ОСОБА_3, як Заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району Московської області, входило керування роботою Містобудівної Ради Ленінського муніципального району. Міжвідомчої комісії з житлових питань, районної комісії об'єктів будівництва, підготовка та видача дозволів вводу об'єктів в експлуатацію, розподіл житла та інше.

Згідно з інформацією, яка є в Інтернет виданнях до 2011 року, позивач був президентом Федерації тенісу Красногорського району, головою Ради всеросійського народного фронту Ленінського муніципального району, головою опікунської ради жіночого баскетбольного клубу «Спарта & К», членом партії «Єдина Росія» з грудня 2010 року по листопад 2011 року.

«Помимо госслужбы, игры в теннис и сбора средств на восстановление храмов чиновник принимал активное участив в воспитании молодежи. В августе нынешнего года вместе с ОСОБА_4 и ОСОБА_5 он посетил «Селигер-2011», где выступил перед движением «Местные» (раньше организация называлась «Наши», с 2005 года финансируется правительством Московской области)... Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_1, дата доступу ІНФОРМАЦІЯ_2.

На співбесіди позивач повідомив, що причиною виїзду з країни походження стала порушена проти нього кримінальна справа за ч. 3 ст.30 (підготовка до злочину та замах на злочин) та ч. 4 ст. 159 (шахрайство), яка в подальшому була перекваліфікована в ч. 6 ст. 290 (одержання хабара) Кримінального Кодексу Російської Федерації.

Так, згідно протоколу співбесіди позивач повідомив, що влітку 2011 року за дорученням голови Ленінського району Московської області ОСОБА_6 йому потрібно було розібратися з ситуацією по будівництву житлових комплексів ТОВ «Белкомсат» і ТОВ «Старт». За результатами перевірки позивачем було встановлено, що зазначеними товариствами було порушено умови інвестиційних зобов'язань, а саме, житлові та нежитлові приміщення, які відповідно до інвестиційних контрактів були призначені для передачі в муніципальну власність Ленінського району, продавалися забудовниками третім особам. Про дане порушення позивач доповів своєму керівник) ОСОБА_6, який, у свою чергу, дав позивачу доручення вирішити з ОСОБА_7 дану проблему шляхом переговорів. Після відмови ОСОБА_7 вирішити питання щодо усунення виявлених порушень, позивач; почали надходити погрози від невстановлених осіб. А згодом було відкрито кримінальну справу проти позивача за отримання хабара.

Крім того, позивач у заяві-анкеті повідомив, що відкриття кримінальної справи проти нього - політичним переслідуванням, так як будучи посадовою особою виступав проти: діяльності та популяризації партії «Єдина Росія», а також відмовився примушувати громадян голосувати на виборах за провладну партію. А проти незгодних з діями влади застосовуються погрози, тиск, порушення кримінальних справ з метою усунення від будь-якої публічної діяльності та не можливості проявити свою суспільну та громадянську позицію. Разом з цим, враховуючи те, що позивач був членом партії «Єдина Росія» його твердження про те, що він виступав проти діяльності останньої, є непереконливими, оскільки не містять достатніх аргументів для їх врахування, як правдоподібних.

Крім цього, підтвердити вказане позивач не зміг, а також не надав логічного пояснення яким саме чином проявлялась його незгода з діями цієї партії, а лише повідомив загальновідому Інформацію про переслідування осіб, які виступають проти партії «Єдина Росія».

На основі дослідження відомостей, повідомлених позивачем у заяві- анкеті та у ході проведення співбесід, щодо політичного аспекту обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань, ДМС України зазначає, що відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Стосовно факту політичного тиску з боку представників влади, то, зі слів позивача, це виражалося саме у відкритті кримінальної справи. Отже, слід зазначити, що недоцільно у повній мірі пов'язувати відкриття кримінальної справи з переслідуванням за політичними ознаками, оскільки позивач повідомив, що до листопада 2011 року був членом партії «Єдина Росія», а відтак, будучи посадовою особою, не міг підтримувати опозиційні організації. А щодо заявлених у заяві виступів, після виходу з партії «Єдина Росія», проти діяльності та популяризації цієї партії, то позивач ніяких документів або інформації, які б підтверджували зазначене, не надав. Фактично позивач не міг здійснювати заявлене щодо підтримки опозиційних партій, так як утримувався в слідчому ізоляторі з 20 грудня 2011 року по 13 вересня 2013 року. Тому твердження позивача про виступи проти провладної партії «Єдина Росія» є недоведеними.

Крім того, позивач був публічною особою, однак у відкритих джерелах відсутня інформація про публічне висловлювання своїх політичних поглядів, відмінних від політики «Єдиної Росії».

При цьому, при прийнятті рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, осіб, які вказують причину звернення переслідування владою через політичні погляди, передує всебічна оцінка та з'ясування обставин справи таких осіб, що полягають, насамперед у встановленні причинно-наслідкового зв'язку між наявністю певних порушень прав людини в Російській Федерації та індивідуальною загрозою для їх життя чи свободи.».

Під час розгляду справи, Судом було визнано явку позивача обов'язковою для надання пояснень, проте, останній не з'явився, оскільки на даний час існує загроза його життю та здоров'ю.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься звернення Генеральної прокуратури України викладене Листом від 20.02.2017 р. №10/4/1-22464-16вих. - 17 (вх. від 07.04.2017 р. №22323/17), в якому повідомляється наступне: «Слідчим відділом управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008030 від 16.09.2014 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 146, ч. З ст. 258-5, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 289 КК України. 03.04.2017 до органу досудового розслідування надійшла заява ОСОБА_3 та нотаріально посвідчена довіреність останнього, відповідно до якої він живий та здоровий, перебуває на території України, проте враховуючи, що відносно нього було скоєно тяжкі злочини насильницького характеру, особи якими вчинено зазначені кримінальні правопорушення не встановлені' і до кримінальної відповідальності не притягнуті, існують об'єктивні підстави, що йому на території м. Києва загрожує реальна небезпека, у зв'язку з чим наявні приводи та підстави для застосування відносно нього заходів безпеки, передбачених Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві». Враховуючи викладене, а також те, що на теперішній час встановлено фактичне місце перебування ОСОБА_3, 06.04.2017 винесено постанову про зняття з розшуку останнього, яку для забезпечення виконання спрямовано до органів Національної поліції України. Беручи до уваги викладене, прошу врахувати під час розгляду адміністративної справи № 826/19954/16 за позовом ОСОБА_3 вищевикладену інформації, а також враховуючи, що на теперішній час на території м. Києва життю та здоров'ю останнього загрожує реальна небезпека, за можливості розглянути справу у його відсутність. Окрім викладеного, повідомляю, що досудовим розслідуванням встановлено, що до організації вчиненого відносно ОСОБА_3 злочину причетні особи, що на теперішній час перебувають на території Російської Федерації, а також що грошові кошти, які планувалось здобути за результатами його вчинення мали бути спрямовані до тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей (т.з. «ДНР» та «ЛНР»), з метою їх використання для ведення представниками влади Російської Федерації агресивної війни проти України.».

Крім того, в матеріалах справи містяться наступні документи: Постанова про оголошення у розшук осіб від 17.03.2017 р., яка винесена Старшим слідчим в особливо важких справах слідчого відділу слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України в рамках кримінального провадженні № 0008030 щодо безвісно зниклих осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_8; Заява від 03.04.2017 р. за підписом ОСОБА_3 та Постанова про зняття з розшуку осіб від 06.04.2017 р.

З вищезазначених документів вбачається, що позивач переховується, оскільки його життю та здоров'ю загрожує небезпека від осіб, що на даний час перебувають на території Російської Федерації, а отже повернення позивача на територію Російської Федерації є небезпечним, що в свою чергу свідчить, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 потребує додаткового захисту.

З аналізу матеріалів справи, Суд приходить до висновку, що позивачем надано докази на підтвердження можливої загрози його життю, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині щодо визнання протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України, Суд зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 КАС України, Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи, що рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 скасовано то, як наслідок підлягає задоволенню позовна вимога шляхом зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Верховний Суд України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі №804/14800/14 та в Ухвалі Вищого адміністративного суду від 31 березня 2016 р. по справі №К/800/2372/16.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинення дій та бездіяльності.

З урахуванням викладеного, Суд приходить висновків про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_3

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Державної міграційної служби України за рахунок державних асигнувань на користь Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 21 копійка).

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.Б. Федорчук

Судді І.А. Качур

В.І. Келеберда