Справа № 815/2988/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2988/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа - Роздільнянський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з даним позовом до суду та просить визнати протиправним та скасувати висновок №22 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1, сформованого Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області та затвердженого 09.02.2016 року Директором департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України Чередниченко А.М та зобов'язати Головне управління ДМС в Одеській області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуваний висновок є протиправним, не відповідає Конституції України та порушує її права, оскільки позивач є громадянкою України за народженням, так як народилась в Україні в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 25.03.2014 року Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на її ім'я по досягненню віку відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2. Будь-яких заяв про вихід з громадянства України позивач не подавала, громадянство іншої держави позивач не отримувала, документів на отримання громадянства іншої держави не подавала. За таких підстав позивач вважає висновок неправомірним та просить його скасувати.

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, надала письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначила, що враховуючи те, що ОСОБА_1 громадянство України в Головному управлінні ДМС України в Одеській області не набувала, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, виданий 25.03.2014 року Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1 оформлений в порушення п.1.3, п.1.4 р. 1 «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», затвердженого наказом МВС України 13 квітня 2012 № 320, так як на час оформлення паспорта громадянина України, а саме 13.12.2010 року громадянство України їй було скасовано Апеляційним судом Херсонської області.

Представники Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Роздільнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог КАС України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1, народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року в місті Одеса, Україна, про що 09 квітня 1999 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 15, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 13.03.2009 року(а.с. 16).

25.03.2014 року Роздільнянським РВ ГУ ДМС України в Одеській області було видано ОСОБА_1 паспорт громадянина України серії НОМЕР_5.

24.11.2015 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов лист Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області №1/2-22213 від 13.11.2015 року відповідно до якого на адресу управління направлено довідку про припинення громадянства України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 121)

Відповідно до довідки №49/2 про припинення громадянства рішенням УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року оформлено припинення громадянства України ОСОБА_5 відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 122).

24.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 236 про проведення службового розслідування стосовно підстав оформлення паспортів громадянина України, в тому числі на ім'я ОСОБА_1 (а.с.154-155).

27.11.2015 року виконуючим обов'язки начальника ГУ ДМС України в Одеській області затверджено акт службового розслідування, в якому зазначено, що згідно заяви про видачу паспорта серії НОМЕР_6, паспорт виданий 25.03.2014 року Роздільнянським РВ ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Одеси у зв'язку з досягненням віку, що підтверджується записом в книзі надходжень і видачі бланків. У графі заяви про видачу паспорта «підстави видачі паспорта» вказано свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 видане Міським ВРАЦС Головного управління юстиції в Одеській області. В заяві про видачу паспорта в графі 9, правильність заповнення та підпис громадянина перевірено працівником Лиманської сільської ради Роздільнянського району, факт підтверджується підписом та печаткою ОСОБА_6, що є порушенням п.1.4 р.1 «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401, так як відповідно Порядку заяву перевіряє працівник Державної міграційної служби України. Паспорт оформлено провідним спеціалістом Роздільнянського РС Загоруй Л.В., підстави і правильність оформлення паспорта перевірено, паспорт підписано завідувачем Роздільнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області.

Також вказано, що додатково перевіркою встановлено, що заява про видачу паспорта серії НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оформлена в порушення п.1.3 р.І Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, так як в даному випадку підставою для оформлення паспорта була довідка про реєстрацію особи громадянином України та свідоцтво про народження, а в заяві зазначено тільки свідоцтво про народження.

03.12.2014 року гр. ОСОБА_1 управлінням ДМС України в Одеській області (орган 5102) було оформлено проїзний документ дитини серії НОМЕР_8. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон не отримувала.

В цьому ж акті службового розслідування зазначено, що оскільки громадянка ОСОБА_1 громадянство України в Головному управлінні ДМС України в Одеській області не набувала, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 виданий 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області оформлений в порушення п.1.3, п. 1.4 р. І та п.2.7 р. ІІ «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, так як на час оформлення паспорта громадянина України, а саме 13.12.2010 р. громадянство України скасовано Апеляційним судом Херсонської області (а.с.114-119).

09.02.2016 року Директором департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України затверджено висновок № 22 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 (а.с. 109-113).

У вказаному висновку визначено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 виданий 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Одеси було визнано оформленим в порушення п.1.3, п. 1.4 р. І та п.2.7 р. ІІ «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401; паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 підлягає вилученню та знищенню відповідно до п.10.4 р. Х «Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 №1089/21401.

Також у висновку вказано, що після затвердження ДМС України висновку проінформовати ОСОБА_1 про прийняте рішення та надати копію довідки №49/2 від.08.05.2015, видану УДМС України в Херсонській області про те, що згідно рішення УДМС України в Херсонській області оформлено припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство»; у заяву про видачу паспорта серії НОМЕР_5 зробити запис про те, що паспорт визнаний недійсним; інформацію направити до Головних управлінь, Управлінь ДМС України в областях, м. Києві про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_5, виданого 25.03.2014 р. Роздільнянським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім'я ОСОБА_1, недійсним та таким, що підлягає вилученню і знищенню; реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 підлягає скасуванню відповідно п.7.1 "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів", затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077; до бази даних Єдиної інформаційної-аналітичної системи управління міграційними процесами внести інформацію про визнання паспорта недійсним; порекомендувати громадянину ОСОБА_1 надати документи для отримання дозволу на імміграцію відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як особі, яка є дитиною громадянки України (після отримання національного паспорта чи документа, підтверджуючого неналежність до громадянства В'єтнаму). За умови отримання дозволу на імміграцію та виконання інших умов, передбачених статтею 9 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 буде мати підстави для подачі клопотання про прийняття до громадянства України. Матеріали направити до Головного управління Національної поліції в Одеській області; відповідно Тимчасового порядку збирання відомостей про втрачені, викрадені та оголошені недійсними документи, затвердженого наказом ДМС України від 10.12.2012 року № 291, внести інформацію про оголошення недійсним паспорт громадянина України серії НОМЕР_5.

Як вбачається з довідки Роздільнянського районного сектору Головного управління ДМС України в Одеській області вих.№522 від 23.02.2016 року, 23.02.2016 року Роздільнянським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучено паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 від 25.03.2014 року виданий Роздільнянським РВ ГУДМС України в Одеській області (а.с. 26).

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Крім цього, згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В свою чергу, відповідно до ст.2 Закону України "Про громадянство України" (далі Закон №2235-III) законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах:1)єдиногогромадянства-громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України;

2) запобігання виникненню випадків безгромадянства;

3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Конвенція про скорочення безгромадянства від 30.08.1961 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2013 року, Європейська конвенція про громадянство від 06.11.1997 року, ратифікована Законом України від 20.06.2006 №163-V, до основних принципів внутрішнього регулювання відносять необхідність уникнення безгромадянства.

За змістом ст.6 Закону №2235-III громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, вдитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Одесі, Україна, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.03.2009 року (а.с.16).

З зазначеного документу вбачається, що відповідний актовий запис в Книзі реєстрації народжень за № 15 зроблено міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області 09.04.1999 року.

В інформації щодо батьків зазначено, що батьком є ОСОБА_1, громадянин України, матір'ю - ОСОБА_8, громадянка України.

Доказів того, що актовий запис про народження позивача скасований у встановленому законом порядку відповідачем до суду не надано, отже він є дійсним.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.7 Закону №2235-III особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від осіб безгромадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Частиною 8 цієї статті передбачено, що особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадяниномУкраїни з моменту народження.

Аналізуючи положення наведеної правової норми відносно спору, що розглядається, суд дійшов до висновку, що позивач у справі - ОСОБА_1 набула громадянства України за народженням за будь-яких умов, адже вона народилась на Україні від батьків, які, в свою чергу, були громадянами України, та, беззаперечно, на момент її народження проживали на території України на законних підставах. Крім цього, вона не набувала за народженням громадянства іншої держави, адже в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували цей факт.

Судом також встановлено, що 25.03.2014 року Роздільнянським РВ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі заяви ОСОБА_1 про видачу паспорту у зв'язку з досягненням віку, останній видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, яким позивач безперешкодно користувалась до 23 лютого 2016 року.

Як вбачається з акту службового розлідування, єдиною підставою для вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_1 стала та обставина, що за інформацією Управління державної міграційної служби України в Херсонській області від 12.11.2015 року батько позивача - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, набув громадянства України на підставі рішення УМВС України в Херсонській області від 26.12.2007 року за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" разом з дітьми: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (вніс відомості про дітей до заяви).

Підставою для набуття громадянства України став факт проживання заявника на території України до 24 серпня 1991 року, встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 року (а.с.156-157).

Однак, 13.12.2010 року рішенням Апеляційного суду Херсонської області скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 року, у зв'язку з чим рішенням Дніпровського РС УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року, затвердженим начальником УДМС України в Херсонській області, скасовано рішення Управління міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" відносно ОСОБА_1(а.с. 158-162).

Також 08.05.2015 року УДМС України в Херсонській області складено довідку №49/2 про припинення громадянства України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Одеси, Україна, згідно рішення УДМС України в Херсонській області від 08.05.2015 року відповідно до ст.21 Закону України "Про громадянство України" (а.с.122).

За висновком відповідача, з втратою громадянства України батьком позивача, останній автоматично також втратив громадянство України, оскільки набув його за заявою батька, який не є громадянином України.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що позбавлення позивача громадянства України та вилучення у неї паспорта громадянина України за наведених вище обставин є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України, положення якої мають вищу юридичну силу.

Так, відповідно до ст.25 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Крім того, відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) ГенеральноїАсамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

Згідно ст. 17 Закону України"Про громадянство України" громадянствоУкраїни припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянстваУкраїни наведені у ст.18 цього Закону, при цьому, виходячи з положень наведеної правової норми, вихід з гормадянстваУкраїни відбувається за власної волі та відповідним клопотанням особи - громадянина України.

Вихід із громадянства України не допускається, якщо особі, яка клопоче про вихід з громадянства України, в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або стосовно якої в Україні є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню (ч.14 ст.18).

Перелік підстав для для втрати громадянства України, який є обмеженим і розширенню не підлягає, наведено у ст.19 Закону №2235-III.

Зокрема, підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов'язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Так, судом встановлено, що позивач не подавала до органів міграційної служби заяв про вихід з громадянства України, а матеріали справи не містять будь-яких доказів про наявність підстав для втрати ОСОБА_1 громадянства України.

Статтею 21 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Таким чином суд дійшов до висновку, що рішення про оформлення громадянства України особі, яка набула це громадянство, зокрема, на підставі ст.8 Закону, може бути скасовано лише за встановлення та беззаперечного доведення певних обставин, а саме, встановлення у передбаченому чинним законодавством порядку факту набуття громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, при цьому ці обставини мають бути доведені належними та допустимими доказами, якими, в даному випадку є відповідний вирок суду.

При цьому відповідачі не надали жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що ОСОБА_1 набула громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, а відтак висновок про припинення позивачем громадянства України та вилучення її паспорту з подальшим знищенням є незаконним.

Разом з тим, скасування судового рішення, яке стало підставою для набуття громадянства України батьком позивача, за будь-яких умов не може бути підставою для припинення громадянства ОСОБА_1, адже такої підстави для скасування рішення про оформлення громадянства України, як скасування судового рішення, Законом України "Про громадянство України" не передбачено.

Крім того, в рішенні Апеляційного суду Херсонської області від 13.12.2010 року у справі №22ц-11673 відсутні будь-які застереження щодо припинення громадянства України ОСОБА_1 та на наявність підстав для цього, як не має відомостей про те, що батько позивача - ОСОБА_1 набув громадянства України разом з дітьми.

В матеріалах справи не має жодного належного та допустимого доказу про те, що будь-яким компетентним органом України приймалось рішення про припинення громадянства України ОСОБА_1 чи про скасування рішення про оформлення громадянства України відносно позивача, а відтак, вилучення його паспорту здійснено з грубим порушенням гарантованих Конституцією України прав позивача.

При цьому чинне законодавство не передбачає автоматичного припинення громадянства України особою, яка досягла повноліття, лише з підстав втрати чи припинення громадянства одного з батьків, навіть якщо це громадянство було набуте особою під час її неповноліття за заявою батька чи матері, які згодом це громадянство втратили.

Також не може бути підставою для скасування рішення про оформлення громадянства України та вилучення паспорта громадянина України та обставина, що паспорт було оформлено з порушенням п.п.1.3, п.1.4 p.1 та п.2.7 p.2 "Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України", затвердженого наказом МВС України 13.04.2012 року № 320, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.07.2012 року № 1089/2140, адже, як вбачається з оскаржуваного висновку, ці порушення, навіть якщо і були допущені, але не з вини позивача і ця обставина в жодному разі не може бути підставою для втрати особою громадянства України.

Разом з тим, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції, а Законами України №1484-ІІ від 22.02.2000 року, №318-ІV від 28.11.2002 року, №33435-ІV від 09.02.2006 року ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов'язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов'язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці ЄСПЛ, є спільним для правопорядків держав - членів ЄС і набуває поширення у праві України.

У світлі наведених принципів ЄСПЛ зазначає, що кожне виправдане втручання має спиратися на закон. Відповідно до судової практики Європейського суду це означає не лише наявність підстав для втручання в національному законодавстві, але й додержання таким законодавством певних вимог. Зокрема, воно має бути доступним для тих, кого зачіпає, наслідки його застосування мають бути передбачуваними і таке законодавство повинно відповідати принципові верховенства права.

В свою чергу, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Закон має бути таким, щоб особи, на яких він може вплинути, могли передбачити можливі рішення на основі цього закону і відповідним чином коригувати свою поведінку.

У справі "Мелоун проти Сполученого Королівства" Європейський суд зазначив, що вимога передбачуваності означає, що закон має бути достатньо чітким у своїх положеннях, щоб громадяни усвідомлювали обставини і умови, за яких органи влади, уповноважені застосовувати втручання в право на повагу до приватного життя.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кемпбелл проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року, п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ суд вважає, що втручання відповідачів у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, приймаючи рішення про припинення позивачем громадянства України та про вилучення і знищення його паспорту, відповідачі не врахували тих обставин, що з моменту народження позивача, отримання ним паспорту громадянина України пройшло досить багато часу.

Отже це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб'єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 має стійкий правовий, культурний та соціальний зв'язок з Україною, адже вона народилась в м. Одеса, Україна, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, в Україні проживають її батьки, брат та сестра, які також народилися на території України, а мати - ОСОБА_8 набула громадянство України на підставі Указу Президента України від 04.07.2007 року № 594/2007, про що також вказано в акті розслідування, вона навчалась та закінчила Одеську загальноосвітню школу-інтернат № 1 1-3 ступенів гуманітарно-естетичного профілю Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту НОМЕР_10 від 11.06.2013 року з додатком (а.с.18-20), на даний час є студенткою та навчається в Одеському національному університеті ім. І.І Мечникова, що підтверджується довідкою (а.с.25). Крім цього, сім'ї позивача, зокрема, матері, на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 що підтверджується свідоцтвом про право власності Серія НОМЕР_11 від 03.06.2009 року. (а.с. 23-24)

Зазначені обставини, підтверджують той факт, що як сама позивач, так і її родина протягом багатьох років легітимно перебували на території України і всі вони правомірно очікували, що в цій державі їх права та інтереси будуть захищені нарівні з іншими громадянами України.

До того ж, матеріали справи не містять жодного доказу, що ОСОБА_1 має будь-які зв'язки з державою походження її батьків.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов до висновку, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При розподілі судових витрат суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн., відповідно до квитанції №ПН1948 від 30 травня 2017 року (а.с. 3).

Оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, суд дійшов до висновку, що з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: 65014, Одеська область, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати висновок №22 за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 сформованого Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області та затвердженого 09.02.2016 року Директором департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повернути ОСОБА_1 паспорт громадянина України.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: 65014, Одеська область, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 31 липня 2017 року.

Суддя О.А. Левчук

.