Справа № 819/492/17
Суддя: Білоус Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/492/17

05 липня 2017 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Риндюк В.Т.

за участю позивача: ОСОБА_1, представників: позивача - ОСОБА_2, відповідачів: Стукало М. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов"язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління МВС України в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство Внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Тернопільській області від 21.02.2017 №2 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з 21.02.2017 року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 10 лютого 2017 року, про бажання подальшого проходження служби у лавах Національної поліції у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію";

- зобов'язати Головне Управління Національної поліції в Тернопільській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1, для зайняття рівнозначної посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" в кримінальній поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та видати з цього приводу відповідний з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Тернопільській області поновити на службі і продовжити термін подання заяви про бажання ОСОБА_1 продовжити службу в Національній поліції, для зайняття посади відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області та видати відповідний наказ з цього приводу;

- зобов'язати Головне Управління Національної поліції в Тернопільській області внести запис у трудову книжку у якому зазначити стаж на момент поновлення (згідно Наказу УМВС України від 04.02.2002 №007 о/с), який має становити 15 років, 5 місяців, 3 дні, вказаний на момент звільнення 07.08.2015 р. із дорахуванням часу вимушеного прогулу;

- стягнути з Управління МВС України в Тернопільській області 250000 гривень завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ, 07 серпня 2015 року керівництвом УМВС України в Тернопільській області видано наказ № 235 о/с Про звільнення - ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів).

20 січня 2016 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду наказ УМВС України в Тернопільській області від 07 серпня 2015 № 235 о/с визнано протиправним та скасовано у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ і зобов'язано відповідача поновити на службі в ОВС з 08 серпня 2015 року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 08 серпня 2015 року по 20 січня 2016 року.

На виконання вказаного судового рішення 01 лютого 2016 року Наказом УМВС України в Тернопільській області № 3 (По особовому складу), скасовано Наказ УМВС №235 о/с у частині звільнення та поновлено позивача на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи УКР КМ УМВС, з 08.08.2015 року та цього ж дня згідно Наказу УМВС України в Тернопільській області № 4 о/с, звільнено позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), з 06 листопада 2015 року.

09 лютого 2017 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду наказ УМВС України в Тернопільській області від 01 лютого 2016 року № 4 о/с визнано протиправним та скасовано у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ і зобов'язано відповідача поновити на службі в ОВС з 07 листопада 2015 року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу

На виконання вказаного судового рішення 21 лютого 2017 року Наказом УМВС України в Тернопільській області №1, (По особовому складу), скасовано протиправний Наказ УМВС № 4 о/с частині звільнення та поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи УКР КМ УМВС та цього ж дня згідно Наказу УМВС України в Тернопільській області № 2 о/с, звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), з 21 лютого 2017 року.

Позивач не погоджується з наказом про звільнення з посади з посиланням на відсутність підстав для його звільнення зі служби з 21 лютого 2017 року з огляду на обставини, які встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили. Попередні звільнення зі служби проведено за аналогічних підстав, що й спірному випадку.

У судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні адміністративний позов не визнав з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Пояснив, що Управління МВС України в Тернопільській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки, позивач на час опублікування Закону «Про Національну поліцію» перебував на службі в ОВС, він був попереджений про звільнення через скорочення штату в силу Закону. Від позивача з дня опублікування закону до введення в дію Закону України «Про Національну поліцію» заяви про прийняття на службу до поліції не надходило. Відтак, позивач не скористався наданим йому законом правом на подання заяви про прийняття на службу до поліції, що в силу даного Закону вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Враховуючи, що позивач звільнений з УМВС та не працював у ГУНП, він не може бути поновлений на службі в поліції.

З огляду на зазначене, представник відповідача вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

В судове засідання представник третьої особи не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, причини неприбуття до суду не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі не надходило.

Відтак, з урахуванням вимог частини другої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та у зв'язку із неприбуттям представника третьої особи належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, розгляд справи не відкладався і справу вирішено на підставі наявних у ній доказів, за даної явки сторін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при постановленні рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, перебував на службі в органах внутрішніх справ України відповідно до Наказу УМВС України від 04.02.2002 №007 о/с (По особовому складу). Остання займана посада - старший оперуповноважений (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи УКР КМ УМВС України в Тернопільській області.

07 серпня 2015 року Управлінням МВС України в Тернопільській області видано наказ № 235 о/с Про звільнення - ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «Г» (через скорочення штатів).

20 січня 2016 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду наказ УМВС України в Тернопільській області від 07 серпня 2015 № 235 о/с визнано протиправним та скасовано у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ і зобов'язано відповідача поновити на службі в ОВС з 08 серпня 2015 року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 08 серпня 2015 року по 20 січня 2016 року.

На виконання вказаного судового рішення 01 лютого 2016 року Наказом УМВС України в Тернопільській області № 3, (По особовому складу), скасовано протиправний Наказ УМВС №235 о/с у частині звільнення та поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи УКР КМ УМВС, з 08.08.2015 року.

Цього ж дня, 01 лютого 2016 року Наказом УМВС України в Тернопільській області № 4 о/с, звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «Г» (через скорочення штатів), з 06 листопада 2015 року.

09 лютого 2017 року постановою Львівського апеляційного адміністративного суду наказ УМВС України в Тернопільській області від 01 лютого 2016 року № 4 о/с визнано протиправним та скасовано у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ і зобов'язано відповідача поновити на службі в ОВС з 07 листопада 2015 року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу

На виконання вказаного судового рішення 21 лютого 2017 року Наказом УМВС України в Тернопільській області №1, (По особовому складу), скасовано протиправний Наказ УМВС № 4 о/с частині звільнення та поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи УКР КМ УМВС та цього ж дня згідно Наказу УМВС України в Тернопільській області № 2 о/с, звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил за п.64 «Г» (через скорочення штатів), з 21 лютого 2017 року.

Не погодившись із таким звільненням позивач звернувся до суду із даним позовом.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд відзначає, що спірні правовідносини склались з приводу проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі УМВС України в Тернопільській області. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2015 р. № 1327 на виконання даної постанови утворено ліквідаційну комісію УМВС України в Тернопільській області.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань УМВС України в Тернопільській області з 03.11.2015 р. перебуває в стані припинення.

Запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи УМВС України в Тернопільській області на день розгляду справи у суді в Єдиному державному реєстрі відсутній.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 1388 "Про організаційно-штатні питання" вважаються такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається, а саме: по Тернопільській області скасовано всі штати, скорочені всі посади.

07.11.2015 р. зареєстровано юридичну особу Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 09.12.2015 проведена реєстрація новоутвореної юридичної особи шляхом заснування юридичної особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.09 2015 р. № 730.

Приписами частини першої статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 р. № 565-XII, чинним до 07.11.2015 р. (07.11.2015 р. набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIІI) визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 24 про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнено з органів внутрішні з справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" згідно наказу Управління МВС України в Тернопільській області № 2 о/с від 21.02.2017 р.

Суд відзначає, що на час прийняття оскаржуваного наказу Закон України "Про міліцію" втратив чинність та набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію", що визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Приписами статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно із пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Підпунктом "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Такими чином, у тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення - день опублікування Закону України "Про Національну поліцію", працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, могли бути прийняті на службу до поліції. При цьому, закінчення тримісячного терміну з моменту попередження про наступне вивільнення є присікаючим (кінцевим) строком для прийняття працівників міліції на службу до поліції, а не для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

В контексті наведеного, Управління МВС України в Тернопільській області наказом №1 о/с від 21 лютого 2017 року, поновивши позивача на посаді з 21 лютого 2017 року, протиправно з 21 лютого 2017 року звільнив його з органів внутрішніх справ наказом № 2 о/с від з 21 лютого 2017 року, так як з цієї дати втратили чинність лише штати УМВС в Тернопільській області.

Разом з цим, УМВС в Тернопільській області і на даний час перебуває в процесі припинення, проте повністю не ліквідоване, оскільки остаточний запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи УМВС України в Тернопільській області на день розгляду справи у суді в Єдиному державному реєстрі відсутній.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, тобто юридична особа. Проте така підстава у спірному випадку відсутня.

Аналіз наведених вище положень частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ працівник підлягає поновленню на попередній посаді (роботі) у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Враховуючи все вищенаведене, суд вважає встановленим, що позивача звільнено з посади з порушенням установленого порядку.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній посаді (роботі), позаяк закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

Зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Подібна правова позиція зазначена Верховним Судом України у постановах від 21.05.2014 р. №6-33цс14 та 01.07.2014 р. № 21-212а14, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові якого, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до положень частини першої статті 244-2 КАС України.

Серед іншого, суд відзначає, що звільнення позивача згідно із наказом № 2 о/с від 21 лютого 2017 року було здійснено за аналогічних обставин, яким постановами Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 року у справі № 876/10587/15 та від 09.02.2017 у справі № 876/3782/16 надано правову оцінку, оцінюючи правомірність наказів про звільнення ОСОБА_1 зі служби та скасовуючи такі накази як протиправні.

Визначаючись щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 10 лютого 2017 року, про бажання подальшого проходження служби у лавах Національної поліції у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію"; зобов'язання Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області розглянути кандидатуру ОСОБА_1, для зайняття рівнозначної посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" в кримінальній поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та видати з цього приводу відповідний з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання Головного управління Національної поліції в Тернопільській області поновити на службі і продовжити термін подання заяви про бажання ОСОБА_1 продовжити службу в Національній поліції, для зайняття посади відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області та видати відповідний наказ з цього приводу, суд зазначає наступне.

В абзаці третьому пункту 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України" від 06.03.2008 р. №2 роз'яснено, що в адміністративних справах щодо визнання незаконним рішення про звільнення з посад позовними вимогами є скасування правових актів індивідуальної дії та поновлення на посаді.

Крім цього, в пункті 10 постанови Пленуму цього ж суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20 травня 2013 року №7 роз'яснено, що задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Отже, належним і достатнім способом захисту для відновлення порушених прав позивача у даному випадку буде визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача зі служби та поновлення його на посаді.

Крім того, суд наголошує, що позивач підлягає поновленню на попередньо займаній посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (на яку його було поновлено згідно з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, і яка, фактично не була виконана), а вищезазначені вимоги до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області не підлягають до задоволення, оскільки Головне управління Національної поліції в Тернопільській області не є правонаступником УМВС України в Тернопільській області, а позивач не перебував на службі в Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області.

Така позиція знайшла своє відображення у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Головного управління національної поліції України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і виступає на стороні відповідачів Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність оскарженого позивачем наказу, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОСВ) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, виплата якого, нерозривно пов'язана з ухваленням рішення про поновлення звільненої без законних підстав особи.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами адміністративної справи, що вимушений прогул тривав у даному випадку із 22.02.2017 по 05.07.2017.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок).

Судом встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 120, 12 грн., що підтверджується наданою Головним управлінням Національної поліції Тернопільській області довідкою за відповідні періоди.

На момент винесення рішення у справі час вимушеного прогулу становить 134 дні, а відтак сума, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, становить: 120 грн. 12 коп. (середньоденне грошове забезпечення) * (134 к. д.) = 16096 грн. 08 коп.

Згідно з п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність звернення до негайного виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання внести запис у трудову книжку у якому зазначити стаж на момент поновлення (згідно Наказу УМВС України від 04.02.2002 №007 о/с), який має становити 15 років, 5 місяців, 3 дні, вказаний на момент звільнення 07.08.2015 із дорахуванням часу вимушеного прогулу суд враховує наступне.

Пунктами 2-4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отже, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, трудова книжка видається та оформляється відповідно вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, відповідно до пункту 2.10 якої у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Тобто, вищезазначеним порядком не передбачено внесення таких записів у трудові книжки.

Достатнім способом захисту у спірному випадку суд вважає скасування наказу голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області Ляховича О. М. № 2 о/с від 21.02.2017 р. "По особовому складу", у якому вказано вислугу років на день звільнення.

Крім цього, не підлягає до задоволення позовна вимога щодо про стягнення з відповідача з Управління МВС України в Тернопільській області 250000 гривень завданої моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Питання практики застосування положень законодавства щодо відшкодування моральної шкоди висвітлено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням того, що позивач не надав суду жодних доказів завдання моральної шкоди, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя, суд не вважає покликання позивача про завдання йому під час звільнення моральної шкоди обґрунтованим та дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 86 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення.

З огляду на положення пункту 3 частини першої статті 256 КАС України постанова суду про поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області Богомола О. М. № 2 о/с від 21.02.2017 р. «По особовому складу».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОСВ) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області з 07.11.2015 р.

4. Стягнути з Управління МВС України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії на корсть ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.02.2017 р. по 05.07.2017 р. в сумі 16 096,08 (шістнадцять тисяч дев"яносто шість) грн. 08 коп. з урахуванням податків та інших обов"язкових платежів.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 10.07.2017 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.