Справа № 809/968/17
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2017 р. Справа № 809/968/17

13год.00хв.

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Могила А.Б.,

судді: Біньковська Н.В., Гундяк В.Д.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Івано-Франківської області, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмову щодо проведення нарахування та виплати вихідної допомоги, визнання неправомірною бездіяльність, зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Апеляційного суду Івано-Франківської області, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмову щодо проведення нарахування та виплати вихідної допомоги, визнання неправомірною бездіяльність, зобов'язання до вчинення дій.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вищої ради юстиції від 08.12.2016 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у зв'язку з поданням заяви відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України про відставку. Апеляційним судом Івано-Франківської області протиправно не вчинено дій, щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за 23 повних роки на посаді судді.

В позовній заяві йдеться, що право позивача на відставку вже було набуте ним у 2003 році і з цього моменту він отримав право на виплату вихідної допомоги, яке гарантоване частиною третьою статті 43 Закону України "Про статус суддів", відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права, з огляду на те, що набуте позивачем у 2003 році право на відставку реалізоване не було.

Позивач в судове засідання не з'явився, суду подав заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Представник відповідача Апеляційного суду Івано-Франківської області в судове засідання не з'явився, відповідач суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України та представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належно. Причини неявки суду невідомі.

Дослідивши в сукупності докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд зазначає наступне.

Статтею 126 Конституції України гарантується незалежність і недоторканність судді.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

ОСОБА_1 з червня 1990 року по липень 2001 року працював суддею Долинського районного суду Івано-Франківської області, з липня 2001 року - суддею Галицького районного суду Івано-Франківської області, з липня 2011 працював суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Верховною Радою України від 10.07.1997 року ОСОБА_1 обраний суддею безстроково.

До Вищої ради юстиції 08.08.2016 надійшла заява ОСОБА_1 від 02.08.2016 про відставку.

Рішенням Вищої ради юстиції №3053/0/15-16 від 08.12.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України (а.с.16).

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у позивача стаж роботи становить 26 років 05 місяців 27 днів (а.с.19).

На підставі рішення Вищої ради юстиції №3053/0/15-16 від 08.12.2016, наказом голови Апеляційного суду Івано-Франківської області № 03-04/254 від 14.12.2016, ОСОБА_1 виключено зі складу Апеляційного суду Івано-Франківської області (а.с. 17). З того часу він набув статусу судді у відставці.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачу виплачено у зв'язку з відставкою вихідну допомогу у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У зв'язку з невиплатою, при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за 23 повних роки роботи на посаді судді, позивач письмово звернувся до Апеляційного суду Івано-Франківської області щодо нарахування та виплати такої допомоги, відповідно до вимог статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992.

Апеляційний суд Івано-Франківської області листом від 25.04.2017 №04-20/34/17 повідомив, що на момент звільнення ОСОБА_1 у відставку діяв Закон України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ. Відповідно до п.1 ст.143 вказаного закону та наказу голови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.12.2016 №03-04/254 ОСОБА_1 нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою (а.с.15).

Однак ОСОБА_1 вважає, що при звільненні його з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, маючи суддівський стаж 26 років 05 місяців 27 днів він мав право на отримання вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, як це було визначено статтею 43 Закону України "Про статус суддів", оскільки право на відставку позивачем набуто ще до прийняття Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності 30.07.2010.

Суд не погоджується із такими доводами позивача, вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку (пункт 4 частини 5 статті 126 Конституції України).

Згідно з пунктами 8 та 11 частини четвертої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №453-VI та пунктами 8 та 11 частини п'ятої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; правом судді на відставку. Аналогічного змісту гарантії викладено і в Законі України "Про статус суддів" від 15.12.1992.

Частиною третьою статті 43 Закону України "Про статус суддів" передбачалося, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №453-VI в редакції до 01.04.2014 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII зазначену статтю було виключено.

Таким чином, через зміни в законодавстві, з 01 квітня 2014 року було скасовано таку складову гарантування незалежності та соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Тобто виплата судді вихідної допомоги законом пов'язувалася із певною подією - виходом у відставку.

В подальшому, частиною першою статті 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, який набув чинності 30.09.2016, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі суддівська винагорода, щомісячне довічне грошове утримання, вирішення побутових питань та медичного обслуговування суддів та членів їх сімей, розмір вихідної допомоги при відставці судді є елементами статусу судді, що гарантують його незалежність.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавалися.

Згідно із частинами першою та другою ст.29 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Голова апеляційного суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 № 3053/0/15-16 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у відставку" та наказ голови Апеляційного суду Івано-Франківської області № 03-04/254 від 14.12.2016 "Про відрахування зі складу суду судді ОСОБА_1." прийняті після набрання чинності Законом № 1402-VIII, то суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно здійснено усі належні виплати позивачу, у зв'язку зі звільненням відповідно до частини 1 статті 143 цього Закону.

Слід також зазначити, що наказ голови Апеляційного суду Івано-Франківської області № 03-04/254 від 14.12.2016 про виплату позивачу у зв'язку з відставкою вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою не оскаржений позивачем та у встановленому порядку не скасований.

За таких обставин, у відповідачів на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з виходом у відставку, були відсутні правові підстави для здійснення йому виплати вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожний повний рік роботи на посаді судді.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Суд вважає необхідним зазначити, що подача суддею заяви про відставку засвідчує бажання судді піти у відставку з підстав, визначених чинним законодавством, і реалізується лише після прийняття відповідного рішення, а отже виплата вихідної допомоги при звільненні не пов'язана із набуттям права на відставку, а повинна здійснюватися лише при звільненні судді.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачі при здійсненні виплат судді ОСОБА_1 суддівської винагороди діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя /підпис/ Могила А.Б.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.

Суддя /підпис/ Гундяк В.Д.