Справа № 806/141/15
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Гриціва М.І.,
суддів:Кривенди О.В., Прокопенка О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

представника Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) - Баклан Н.Ю., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Малинського району Житомирської області (далі - прокурор) в інтересах держави до Головного управління Держземагентства у Житомирській області (далі - ГУ Держземагентства), третя особа - ОСОБА_5, про визнання протиправними та скасування наказів,

установила:

У січні 2015 року прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними накази ГУ Держземагентства від 7 квітня 2014 року № 106-сг та 9 квітня 2014 року №№ 501-сг, 502-сг, 503-сг, 504-сг, 505-сг про надання ОСОБА_5 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною загальною площею 140, 9 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Скуратівської сільської ради Малинського району Житомирської області, в оренду на 49 років для ведення фермерського господарства.

Вимоги мотивував тим, що ОСОБА_5 усупереч частині сьомій статті 7 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-ІV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-ІV) ініціювала розгляд питання про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які розташовані не єдиним масивом, а подрібнені на 6 частин на значній відстані одна від одної. При цьому не обґрунтувала виділення заявлених розмірів земельних ділянок у співвідношенні до спроможності їхнього обробітку виробничими потужностями заявника, не зазначила перспективи діяльності фермерського господарства, не надала доказів наявності сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку земельних ділянок великих розмірів. Послався й на те, що ОСОБА_5 згідно із записами у її трудовій книжці є директором приватного сільськогосподарського підприємства (далі - ПСП) «Скуратівське», що, на думку прокурора, може свідчити про те, що земельні ділянки пропонуються виділити не для ведення фермерського господарства, а для того, щоб у поза встановлений Земельним кодексом України (далі - ЗК) спосіб отримати їх (без проведення аукціону), а потім надати в користування ПСП «Скуратівське».

Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 3 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалами Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року і Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовив.

ГПУ подала заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України підстав неоднакового застосування цим судом статті 7 Закону № 973-ІV та статті 123 ЗК у подібних правовідносинах, а також невідповідності його викладеним у постановах Верховного Суду України від 11 і 31 травня 2016 року (справи №№ 6-2903цс15, 21-445а16 відповідно) висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права. Просить скасувати рішення судів усіх інстанцій та постановити нове рішення - про задоволення позову.

На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм права посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 серпня,

17 вересня і 11 листопада 2015 року (справи №№ К/800/59205/14, К/800/64670/14, К/800/14012/15 відповідно), у яких, на переконання заявника, сформульовано правильний правозастосовний висновок.

Передумовами оспореного правозастосування стали такі фактичні обставини.

11 березня та 8 квітня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до ГУ Держземагентства із заявами про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду на 49 років для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів, розташованих на території Скуратівської сільської ради Малинського району Житомирської області. До заяв додала копії свого паспорта, ідентифікаційного номера, трудової книжки. Додала також графічні матеріали, на яких зазначені бажані місця розташування земельних ділянок.

ГУ Держземагентства спірними наказами від 7 та 9 квітня 2014 року надало ОСОБА_5 дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, розташованих на території названої сільської ради за межами населених пунктів, площею 20,1 га, 14 га, 34,7 га, 30 га, 22 га, 20,1 га, а загалом - 140,90 га.

Прокурор Генеральної прокуратури України Баклан Н.Ю. підтримала вимоги заяви і навела доводи, подібні до зазначених у заяві.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України заслухала пояснення прокурора, перевірила матеріали справи і дійшла висновку про таке.

Із заявленого обсягу та меж предмета перегляду, як можна побачити зі змісту заяви, ним є неоднакове застосування норм матеріального права, що встановлюють форму та зміст заяви про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою з відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду.

У справі, про перегляд рішення суду касаційної інстанції в якій подано заяву, цей суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_5 виконала вимоги статті 123 ЗК і статті 7 Закону № 973-ІV щодо форми та змісту заяви про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою з відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду. Зокрема, ОСОБА_5 зазначила цільове призначення земельних ділянок та їх орієнтовний розмір, додала графічні матеріали, на яких зафіксовано бажане місце розташування земельної ділянки, копії паспорта та ідентифікаційного коду, виписку з трудової книжки. Суди також врахували те, що всі земельні ділянки становлять сукупність індивідуальних земельних ділянок в групі компактно розташованих полів, які знаходяться в межах території Скуратівської сільської ради Малинського району Житомирської області; що ОСОБА_5 разом із дітьми мешкає в АДРЕСА_1; вони є членами фермерського господарства та мають сільськогосподарську техніку, достатню для обробітку земельних ділянок загальною площею 140,9 га.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого адміністративного суду України від 18 серпня, 17 вересня та 11 листопада 2015 року суд касаційної інстанції в основному послався на ті самі норми права, однаковість застосування яких оспорюється в заяві, і визнав слушними висновки судів попередніх інстанцій, що ухвалили протилежні за значенням рішення - про задоволення позову. У цих справах суди виходили з того, що оскаржувані накази регіональних головних управлінь Держземагентства про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства прийняті з порушенням вимог земельного законодавства, всупереч законодавчо встановленій процедурі набуття права такої оренди та вимогам до форми і змісту заяв про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою з їх відведення. Зокрема, рішення приймались на підставі заяв, що не містили обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, можливості їх обробітку, доказів наявності сільськогосподарської техніки та інших засобів для обробітку великих площ земельних ділянок, обов'язкової інформації щодо кількості членів фермерського господарства.

Зіставлення правозастосувань оспореного і порівнюваних рішень дає підстави вважати, що в них ідеться про реалізацію одних і тих самих норм матеріального права, що регулюють питання щодо форми та змісту заяви про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою з відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду, яке зумовлене різними за змістом та характером фактичними обставинами справ. Відмінність фактичних передумов правозастосування виключає висновок, що норми матеріального права, у рішенні про перегляд якого подана заява, застосовані неправильно.

Посилання у заяві на наведені у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2016 року у справі № 21-445а16 висновки як на підставу для визнання оспореного рішення незаконним не можна визнати слушними і достатніми для ухвалення такого рішення. Правову позицію у цій справі Верховний Суд України формулював у контексті конкретних фактичних обставин, щодо яких було ухвалено рішення суду касаційної інстанції у цій справі. За змістом і суттю обставини зазначеної справи аналогічні тим, на основі яких формувалися правові висновки суду касаційної інстанції у рішеннях, наданих для підтвердження незаконності судового рішення, про перегляд якого подана заява.

У цій правовій ситуації не можна визначити, що висновок оспореного рішення суперечить правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у зазначеній вище справі.

Не вбачається підстав для втручання в рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, і з посилання заявника на правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903цс15. У цій справі висновок формувався за інших, несхожих фактичних передумов. На відміну від рішення, про перегляд якого подано заяву, у згаданій справі спірні відносини виникли не тільки щодо видання регіональним підрозділом Держземагентства дозволу на розроблення документації із землеустрою, але й стосовно наступних рішень цього органу, зокрема, про затвердження документації землеустрою, надання в оренду заявнику п'яти земельних ділянок, укладення договорів оренди цих ділянок і про реєстрацію договорів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, оскільки обставини, що стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, у задоволенні заяви ГПУ слід відмовити.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів»,

статтями 241 , 242 , 244 Кодексу адміністративного судочинства України , колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви Генеральної прокуратури України відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко