Справа № 826/1013/17
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1013/17 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про :

- визнання протиправною відмови Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у наданні публічної інформації - копії кошторису витрат Фонду на 2016 рік;

- зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надати представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - копію кошторису витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на 2016 рік.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат і прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 4266,67 грн.

Відповідач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із запитом на отримання публічної інформації від 22.07.2016, в якому просив надати копію затвердженого адміністративною радою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб кошторису витрат Фонду на 2016 рік.

У відповідь на вказаний запит листом від 05.08.2016 №37-1401/16(З) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (за підписом начальника відділу з комунікацій та інформаційної діяльності ОСОБА_4.) повідомив ОСОБА_3 про те, що дані про вклади фізичних осіб в банках-учасниках Фонду, статистика виплат вкладникам гарантованих сум відшкодувань, динаміка фінансових ресурсів Фонду, інформація про основні показники діяльності Фонду оприлюднюються на офіційній веб-сторінці Фонду у мережі Інтернет. З урахуванням викладеного, відповідачем відмовлено у наданні копії затвердженого адміністративною радою кошторису витрат Фонду на 2016 рік, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Вважаючи таку відмову у наданні запитуваної інформації необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

У силу ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Так, приписами частини першої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше. Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (частини третя та четверта статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації", відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

За твердженнями представника відповідача, у наданні запитуваної інформації відмовлено саме у зв'язку з тим, що Переліком інформації з обмеженим доступом, що не належить до державної таємниці у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженим наказом Фонду від 25.11.2013 №113, остання віднесена до категорії службової інформації (п. 4.22 "Інформація про заплановані та фактичні витрати Фонду на рік").

Згідно з п. 5.16 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 №10 (надалі - Постанова від 29.09.2016 №10), службова інформація, передбачена в п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації", не може міститись у правових актах суб'єктів владних повноважень - нормативних чи індивідуальних. Такі акти є рішеннями у розумінні ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" і відповідно службова інформація може міститись лише в документах, які передували їх прийняттю.

Відповідно суперечитиме Закону України "Про доступ до публічної інформації" віднесення інформації, що міститься в нормативно-правових актах чи індивідуально-правових актах (накази, розпорядження, рішення тощо), до службової і надання таким актам грифу "для службового користування". Проте це не стосується другої категорії інформації, що може належати до службової, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

У той же час, перелік відомостей, що становлять службову інформацію, слугує для розпорядників та запитувачів тільки орієнтиром щодо інформації, доступ до якої може бути обмежено, у разі, якщо застосування "трискладового тесту" в кожному конкретному випадку надасть підстави для її обмеження (п. 5.17 Постанови від 29.09.2016 №10).

Приписами п. 6.1 Постанови від 29.09.2016 №10 передбачено, що належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі ст.ст. 7, 8, 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною, або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (т.з. "трискладовий тест").

Зокрема, присвоєння певному документу грифу "для службового користування" (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації") саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Аналогічно не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, що становлять службову інформацію. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування "трискладового тесту" (п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

З аналізу наведених положень вбачається, що безпосереднє включення певного виду інформації до категорії службової, згідно із затвердженим Фондом переліком, не є безумовною підставою для відмови у наданні запитуваної інформації, оскільки виконавець зобов'язаний перевірити наявність у сукупності обмежень для надання інформації, визначених п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (т.з. "трискладовий тест"), та лише за наявності останніх відмовити у її наданні із зазначенням у відповіді таких обмежень.

Проте, зі змісту листа від 05.08.2016 №37-1401/16(З) не вбачається, які саме обмеження, передбачені п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", наявні як підстави у наданні запитуваної інформації.

Відтак, відмова у наданні запитуваної інформації з цієї підстави, а саме: віднесення такої інформації до категорії інформації з обмеженим доступом, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", є необґрунтованою, оскільки не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Також, слід зазначити, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Відтак, з урахуванням ненадання відповідачем запитуваної інформації та матеріалів у тому числі з підстави їх розміщення на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також з підстави необґрунтованого віднесення запитуваної інформації до категорії з обмеженим доступом, про що вказано вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у наданні публічної інформації - копії кошторису витрат Фонду на 2016 рік - з підстав, вказаних у листі від 05.08.2016 №37-1401/16(З).

Враховуючи вищевикладене, з метою належного способу захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 22.07.2016, з урахуванням висновків даної постанови.

Позовна вимога про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надати представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - копію кошторису витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на 2016 рік наразі є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи чи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Що стосується розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем під час звернення з адміністративним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією від 09.01.2017 №0.0.682618756.1, а тому на користь останнього, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, підлягають присудженню судові витрати у розмірі 320,00 грн. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У свою чергу, приписами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Водночас, відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У частині 2 статті 16 КАС України зазначається, що порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Проте КАС України не передбачено, що види правової допомоги, які підлягають компенсації можуть встановлюватися або обмежуватися іншими законами, тому перелік видів платної правової допомоги, наведений в Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», не є вичерпним, а лише встановлює види платної правової допомоги, відносно яких встановлено граничний розмір компенсації на сьогоднішній день.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.07.2015 у справі №К/800/29841/14.

Відповідно до п. 3, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, а правові послуги в свою чергу - це надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

На підтвердження наявності витрат на правову допомогу представником позивача надано суду копії договору про надання правової допомоги від 23.06.2015 №06/15 КГФ (разом з додатковими угодами), акту №2 передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 12.06.2017 та квитанції до прибутково-касового ордера від 12.06.2017 №13, у відповідності до яких заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу складається з: 1) вивчення матеріалів, підготовки, друку, надання на підпис клієнта та подання до ОАС м. Києва адміністративного позову до ФГВФО про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії (4 год.); 2) ознайомлення з матеріалами справи (40 хв.); 3) підготовка, друк та подання до суду письмових пояснень за результатами ознайомлення із запереченнями відповідача на адміністративний позов (1 год.); 4) підготовка, друк та подання до суду клопотання про залучення доказів (30 хв.).

Зазначені вище послуги цілком відповідають визначенню правової допомоги, наведеному у Законі України «Про безоплатну правову допомогу».

Загальна сума витрат за договором про надання правової допомоги укладеного між позивачем та фахівцем в галузі права складає 3626, 67 грн., що підтверджується актом №2 про прийняття послуг з надання правової допомоги від 12 червня 2017 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №13 від 12 червня 2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначений вище розмір витрат позивача на правову допомогу не перевищує граничного розміру встановленого ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги розмір задоволених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 2133,33 грн. (320,00 грн. (судовий збір) + 1813,33 грн.(3626,67/2 - витрати на правову допомогу).

Крім того, сума витрат за договором про надання правової допомоги укладеного між позивачем та фахівцем в галузі права за надання послуг в суді апеляційної інстанції складає 1600 грн., що підтверджується актом №3 про прийняття послуг з надання правової допомоги від 05 серпня 2017 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №18 від 05 серпня 2017 року.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених ним в суді апеляційної інстанції в розмірі 1152 грн., які складаються з 352 грн. (704/2 - судовий збір) + 800 грн.(1600/2 - витрати на правову допомогу).

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року в частині розподілу судових витрат - змінити, виклавши її п'ятий абзац резолютивної частини наступним чином: «Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 70224, АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 2133,33 грн. (дві тисячі сто тридцять три гривні 33 копійки) за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стільців, 17)».

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 70224, АДРЕСА_1, понесені нею судові витрати в суді апеляційної інстанції у розмірі 800 грн. (вісімсот гривень) за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стільців, 17).

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Чаку Є.В.