Справа № 826/16157/16
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В.,при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Київській області № 50 від 10.08.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 48-16 від 21.09.2016 про відхилення скарги на рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмолено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважає встановленими та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Сомалі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець - Сомалі м. Мерка, за національністю - сомалієць (клан Дір), сповідує іслам, освіта - неповна середня, неодружений.

21.07.2016 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України в Київській області. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначає побоювання з політичних причин, оскільки представники терористичного угрупування "Аль-Шабааб" намагались рекрутувати позивача до своїх лав.

ОСОБА_1 не надав жодного документу, що підтверджує його особу, дані про нього записані зі слів самого шукача захисту.

В момент подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально.

За результатами попереднього розгляду заяви позивача Управлінням ДМС України в Київській області прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з очевидно необґрунтованістю поданої заяви (Наказ УДМС України в Київській області № 50 від 10.08.2016).

Як убачається з матеріалів справи, в ході розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено, що заявник звертався з аналогічною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Згідно наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 159 від 28.08.2015 прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 частини першої ст. 1 Закону відсутні. Рішеннями судів зазначений наказ скасовано не було.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Однак, 21.07.2016 позивач повторно звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначене свідчить про порушення позивачем ст. 25 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Надалі, позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 10.08.2016 № 33 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі Наказу Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 50 від 10.08.2016, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про і смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач 22.08.2016 звернувся зі скаргою до Державної міграційної служби України, однак 06.10.2016 позивач отримав повідомлення № 43 від 03.10.2016, згідно з яким йому повідомлено, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Державною міграційною службою України прийнято рішення від 21.09.2016 № 48-16 про залишення без розгляду скарги на рішення Управління ДМС України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту наказу Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнятого 10.08.2016 №50, за переглядом якого позивач звернувся до Державної міграційної служби України, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сомалі ОСОБА_1 слугували положення частини четвертої, шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: очевидна необґрунтованість заяви, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З матеріалів справи вбачається, що заявник звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України в Київській області лише після складання протоколу про адміністративне правопорушення посадовою особою територіального підрозділу міграційної служби, з чого можна зробити висновок, що позивач на території України проживав нелегально і не мав наміру звертатись за захистом в Україні, а звернувся лише після юридичного впливу з боку компетентних органів України, що виразилось в адміністративній відповідальності.

З протоколу співбесіди від 02.08.2016 вбачається, що позивач планував потрапити в Лондон, проте не вийшло, в Україну приїхав бо хотів краще жити, і окремо зазначив, що в Україні є вихід в Європу. Вказав також, що з моменту останнього звернення до органів міграційної служби за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту нічого не змінилось, навіть вказав, що в країні походження зараз ситуація покращилась. Разом з тим зазначив, що проживаючи в Україні з 2013 року було згаяно лише час, краще було їхати в іншу країну. Метою звернення до міграційної служби є отримання документів щоб не було проблем з поліцією.

ОСОБА_1 не зміг довести належними доказами що дзвінки та візити представників Аль-Шабааб дійсно мали місце, вказуючи основною причиною виїзду військові дії, які відбуваються на території країни його громадянської належності та пошук кращого рівня життя.

Зі слів самого заявника, в Могадішо, на момент перебування в країні було безпечно, однак, на думку суду, позивач не скористався можливістю переїхати до безпечної території в межах Сомалі, оскільки причиною його виїзду став пошук країни з умовами кращого рівня життя.

Заявник повідомив, що причиною його виїзду із Сомалі є військові дії, однак, суд враховує інформацію відповідача, яка міститься в мережі Інтернет, згідно якої станом на 21.02.2012 (приблизно в цей період часу, зі слів заявника, він покинув країну постійного проживання) місто Могадішо знаходилось під контролем уряду. Крім того, згідно цієї ж інформації, станом на 09.06.2016 район, в якому проживав заявник до моменту виїзду з країни його громадянської належності наразі знаходиться під контролем федерального уряду Сомалі.

Аналізуючи інформацію по країні походження, очевидно, що твердження позивача щодо військових дій та перебування "Аль-Шабааб" на території його країни громадянської належності на період виїзду можуть вважатися правдоподібними, натомість його твердження щодо персональної загрози від представників терористичного угрупування "Аль-Шабааб" - суперечливими, неправдоподібними та недоведеними.

В контексті ситуації в країні громадянської належності суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року.

Факт існування загрози його життю, безпеці і свободі через існування загрози та побоювань застосування щодо ОСОБА_1 смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання було спростовано.

Позивач не піддавався переслідуванням за ознаками раси, національності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань. Про це свідчать твердження, викладені в анкеті та під час проведення співбесіди від 21.07.2016 року.

Проаналізувавши зазначене, суд зазначає, що прагнення заявника легалізуватись на території України для тимчасового проживання пов'язане, крім іншого, з економічним чинником, який також вплинув на рішення позивача залишити країну своєї громадської належності та звернутися до органу міграційної служби в Україні.

Таким чином, відповідачем правомірно, виходячи з положень частини четвертої, шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 ст. 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваного наказу та рішення.

Позовна вимога про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Чаку Є.В.