Справа № 826/12758/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2017 року № 826/12758/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна» залізниця

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна» залізниця, в якому просила:

1. Визнати протиправними дії Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», , що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 відкриту публічну інформацію, а саме:

- Найменування всіх підприємств, які були задіяні в будівництві Дарницького мосту (в тому числі, роботи з будівництва безпосередньо мосту, автомобільних та залізничних розв'язок, з перенесення і прокладення інженерних мереж, ремонтні роботи та інше);

- Поруч із найменуванням кожного підприємства зазначте види робіт, які підприємство виконувало, обсяг коштів, перерахованих на рахунки підприємства за ці роботи та джерело фінансування (у випадку, якщо роботи те чи інше підприємство виконувало за договором субпідряду, зазначте замовника його робіт).

2. Зобов'язати Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця», , надати ОСОБА_1 протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду відкриту публічну інформацію, а саме:

- найменування всіх підприємств, які були задіяні в будівництві Дарницького мосту (в тому числі, роботи з будівництва безпосередньо мосту, автомобільних та залізничних розв'язок, з перенесення і прокладення інженерних мереж, ремонтні роботи та інше);

- поруч із найменуванням кожного підприємства зазначте види робіт, які підприємство виконувало, обсяг коштів, перерахованих на рахунки підприємства за ці роботи та джерело фінансування (у випадку, якщо роботи те чи інше підприємство виконувало за договором субпідряду, зазначте замовника його робіт).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у наданні публічної інформації.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшло клопотання про розгляду справи без її участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, з наведених позивачем доводів неможливо встановити, яким чином запитувана інформація становить суспільний інтерес. Посилання позивача на інтернет-публікації як підтвердження суспільної значимості не можна брати до уваги, оскільки така інформація поширюється без дотримання вимог законодавства, що регулює сферу засобів масової інформації на території України, така інформація не може вважатися достовірною.

Таким чином, безпідставно вважати за суспільний інтерес публікації окремих осіб, розміщених на різних Інтернет майданчиках, в яких виражене особисте бачення чи позиція стосовно тієї чи іншої ситуації.

Зважаючи на неявку в судове засідання позивача, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов наступних висновків.

11.03.2016 р. позивач надіслала до Приватного акціонерного товариства «Українська залізниця» запит на інформацію, в якому просила надати їй наступну публічну інформацію:

- найменування всіх підприємств, які були задіяні в будівництві Дарницького мосту (в тому числі, роботи з будівництва безпосередньо мосту, автомобільних та залізничних розв'язок, з перенесення і прокладення інженерних мереж, ремонтні роботи та інше);

- поруч із найменуванням кожного підприємства зазначте види робіт, які підприємство виконувало, обсяг коштів, перерахованих на рахунки підприємства за ці роботи та джерело фінансування (у випадку, якщо роботи те чи інше підприємство виконувало за договором субпідряду, зазначте замовника його робіт).

За результатами розгляду заяви позивача, Державним територіально-галузевим об'єднання «Південно-Західна» залізниця було надано відповідь від 17.03.2016 р. за № ц-НГК-43/ю-06, якою було відмовлено у наданні запитуваної інформації з огляду на те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» ПАТ «Укрзалізниця» є розпорядником публічної інформації як суб'єкт господарювання, який є природною монополією, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, а запитувана інформація не відноситься до умов постачання товарів, послуг та цін на них, а, отже, не є публічною та оприлюдненню не підлягає.

Однак, позивач зазначає, що звернулась до відповідача із заявою про надання інформації, яка стосується саме володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном та розпорядженням державним, комунальним майном та використання бюджетних коштів.

Позивач, вважаючи відмову відповідача про надання запитуваної публічної інформації за зазначеними вище підставами протиправною, звернулась до суду за захистом свої законних прав та інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI (надалі - Закон N 2939-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону N 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Розпорядниками інформації згідно ст.13 цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною 2 названої статті визначено, що до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Виходячи з наведених вимог, відповідач є розпорядником інформації тільки стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, оскільки Укрзалізниця не є суб'єктом владних повноважень, а є розпорядником публічної інформації як суб'єкт господарювання, який є природною монополією.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на ч.5 ст. 6 Закону N 2939-VI відповідно до якої не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Положення ст. 6 Закону N 2939-VI, зокрема, встановлюють види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша), та сукупність вимог, дотримання яких є обов'язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (частина друга).

Однак, запитувана позивачем інформація не віднесена відповідачем до такої, що має обмежений доступ.

Разом з тим, слід зазначити, що запит стосується безпосередньо використання бюджетних коштів на будівництво Дарницького мосту та осіб, які отримали ці кошти.

Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та для її надання не потрібно затрата значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу). Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію.

Таким чином надання запитуваної інформації з наведених підстав також не являється можливим, оскільки фінансування об'єкта «Будівництво залізнично- автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві», згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 р. N 755-р, здійснюється за рахунок залучення кредитів, коштів Укрзалізниці та з інших джерел. Відповідно інформація про використання саме бюджетних коштів, при будівництві «Дарницького мосту», стосується великого обсягу документів та потребує її пошуку серед значної кількості даних, її аналізу та систематизації.

Ця позиція знаходить своє відображення також у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації».

Помилковим є також ототожнення позивачем бюджетних коштів та публічних з посиланням на положення Закону України «Про відкритість використання публічних коштів», оскільки цей закон поширюється на відносини, пов'язані з підготовкою і оприлюдненням розпорядниками та одержувачами коштів державного і місцевих бюджетів, підприємствами, Національним банком України, державними банками, державними цільовими фондами, а також фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та органами Пенсійного фонду інформації про заплановане і фактичне використання публічних коштів.

Інформація, що оприлюднюється згідно з цим Законом, готується розпорядниками та одержувачами коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, органами Пенсійного фонду, підприємствами, а також фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та подається ними для оприлюднення на єдиному веб-порталі використання публічних коштів.

Таким чином, Закон N 2939-VI встановлює обов'язок розпорядника публічної інформації надавати за запитом лише інформацію щодо розпорядження бюджетними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи мотиви звернення до відповідача з даним запитом, крім іншого, посилається на п. 4 ч. 2 ст. 13 Закону N 2939-VI, згідно якого до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII (надалі - Закон N 2657-XII) предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо".

Враховуючи, що термін «предмет суспільного інтересу» є оціночною категорією, при віднесенні запитуваної інформації до суспільно-необхідної, потрібно виходити з того, яку громадськість отримає вигоду від того, що певна інформація, стане доступною.

Однак із наведеного в позові не вбачається яким чином запитувана інформація становить суспільний інтерес.

Посилання позивача на Інтернет-публікації, як підтвердження суспільної значимості, не можна брати до уваги, оскільки така інформація поширюється без дотримання вимог законодавства, що регулює сферу засобів масової інформації на території України, така інформація не може вважатися достовірною.

Таким чином, безпідставно вважати за суспільний інтерес публікації окремих осіб, розміщених на різних Інтернет майданчиках, в яких виражене особисте бачення чи позиція стосовно тієї чи іншої ситуації.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин саме від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд також зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська