Справа № 227/1693/17
Суддя: Мацишин Л. С.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

31.07.2017 227/1693/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Добропілля

Добропільський мськрайонний суд Донецької області

в складі головуючого судді: Мацишин Л.С.

при секретарі: Верній М.Г.

позивачки : ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в мiстi Добропілля адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

В червні 2017 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання незаконними дій відповідача щодо відмови у наданні статусу члена сім'ї загиблого (померлого), видачі посвідчення члену сім'ї загиблого (померлого) та зобов'язання відповідача вчинити дії - надати статус члена сім'ї загиблого (померлого) та видати відповідне посвідчення. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є дружиною померлого ОСОБА_3, який в порядку ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мав статус інваліда війни ІІ групи з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаних під час виконання обов'язків військової служби пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Позивачка має посвідчення дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії І, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Причиною смерті її чоловіка є хронічна ракова інтоксикація, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Позивач після смерті чоловіка не одружувалася. В березні 2017 року з метою отримання посвідчення члена сім'ї загиблого звернулась до відповідача із відповідною заявою, на що їй було відмовлено. Дану відмову вважає неправомірною в силу статей 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову, надавши письмове заперечення на позов та просила відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них закріплено в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», чинність цього Закону поширюється на сім'ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), а також внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, серед іншого, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

За змістом статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків для осіб, на яких поширюється чинність цього Закону встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім'ї загиблого».

Пунктом 7 цього Положення установлено, що «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Судом встановлено, що позивач 13 серпня 1977 року уклала шлюб з ОСОБА_3, 1956 року народження, що підтверджується свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.6)

ОСОБА_3 був призваний на спеціальні збори по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою від 01 серпня 1988 року (ас10)

Згідно з записами в військовому квитку НОМЕР_2 ОСОБА_3, в період з 17 травня 1988 року по 02 серпня 1988 року ОСОБА_3 виконував завдання по ліквідації на аварії на 4 енергоблоці Чорнобильської АЕС, отримав дозу опромінення 4 ренген 546 м/р. (а.с. 11)

Згідно довідки акту огляду МСЕК, у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було встановлено ІІ групу інвалідності. (а.с.9)

Згідно посвідчення інваліда війни НОМЕР_3 , ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. (а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 у віці 59 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 від 13 червня 2016 року. (а.с.7)

Згідно довідки про причину смерті (до форми №106/о №122) причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна ракова інтоксикація. (а.с.6)

Захворювання, що призвело до смерті, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується експертним висновком центральної міжвідомчої експертної комісії на засідання №38 від 02 вересня 2016 року. (а.с.12)

Позивач ОСОБА_1 25 листопада 2016 року отримала посвідчення дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів І категорії, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Посвідчення діє до вступу в шлюб. (а.с.8)

Згідно Витягу з протоколу №4 від 30 березня 2017 року засідання комісії по встановленню статусу інваліда Великої Вітчизняної війни, члена сім'ї померлого (загиблого) ветерана війни та осіб, які належать до числа жертв нациських переслідувань відмовлено ОСОБА_1 у встановлені статусу згідно ст.. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З огляду на оскаржене рішення відповідача, воно мотивоване не підтвердженням належності померлого, смерть якого пов'язана з виконанням обов'язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, до осіб, зазначених в статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". В обґрунтування відмови також послались на те, що соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, смерть який пов'язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, здійснюється відповідно до закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». (а.с.13)

Статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України № 20-РП/04 від 1 грудня 2004 року ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов'язки військової служби та тилового забезпечення, пов'язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3. був ветераном війни в розумінні ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" так, як за життя став інвалідом внаслідок захворювання пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім'ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) абопомерли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), а також внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Отже, зі змісту вищезазначеної норми слідує, що чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється також і на членів сім'ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

Як вже було встановлено судом, чоловік позивача помер внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, а тому позивач є членом сім'ї військовослужбовця, у розумінні пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і на неї поширюється чинність цього Закону.

За викладених обставин, оскаржене позивачем рішення відповідача не ґрунтується на законі, порушує її право на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Згідно п. п. 14, 16 ч. 1 Європейської соціальної хартії в редакції від 03.05.1996 року, ратифікованої Закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» № 137-V 14.09.2006 року кожна людина має право користуватися послугами соціальних служб, сім'я як головний осередок суспільства має право на належний соціальний, правовий та економічний захист для забезпечення її всебічного розвитку.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до приписі Розділу 11 Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням наданих відповідачем письмових заперечень, суд вважає, що відповідачем не надано жодних доказів стосовно правомірності прийнятого ним рішення.

Таким чином, порушене право ОСОБА_1. підлягає захисту шляхом задоволення поданого нею позову повністю.

Керуючись вимогами ч.1 ст.94 КАС України, судові витрати, здійснені позивачем по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7, 10 Закону України Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. №302, ст. 8-11, 17-19, 41, 69-72, 86, 94, 99, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 статусу члена сім'ї загиблого та у видачі посвідчення члена сім'ї загиблого.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради встановити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, статус члена сім'ї загиблого та видати їй посвідчення члена сім'ї загиблого.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Добропільської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 640 (шістисот сорок ) гривень.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Добропільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

С у д д я: Л.С. Мацишин

31.07.2017