Справа № 463/2885/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 рокуЛьвів№ 876/8464/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Затолочний І.І.,

судді Довгополов О.М.

секретар судового засідання Дутка І. С.

за участю представників сторін:

від відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у справі № 463/2885/17 за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7 про примусове видворення, затримання,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, звернувся з адміністративним позовом до відповідача, громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7, в якому просить суд постановити рішення про примусове видворення громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України та про його затримання з метою забезпечення примусового видворення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Відповідач, діючи в складі групи осіб вчинив незаконний, поза межами пунктів пропуску перетину державного кордону із України в Республіку Польща, на ділянці відділу прикордонної служби «Рава-Руська» в районі 633 прикордонного знаку, на території Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області, перетин кордону, внаслідок чого 09.06.2017р. був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби «Рава-Руська» Львівського прикордонного загону. За вчинення таких дій, 12.06.2017р. Жовківським районним судом Львівської області відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Підставою для примусового видворення відповідача є те, що у останнього відсутні необхідні кошти для придбання проїзних документів, відсутні документи на право перебування на території України, відсутні на території України родинні зв'язки, а також наявний відкритий намір нелегальним шляхом потрапити до країн Західної Європи. Дані факти дозволяють зробити висновок, що відповідач ухилятиметься від виїзду за межі території України. З наведених вище мотивів позивач змушений звернутись до суду із позовом, обґрунтованість якого вважає доведеною.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 20174 року у справі № 463/2885/17 позов задоволено частково. Затримано громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постанову суду в частині затримання звернуто до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить постанову суду скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити повністю. Звільнити громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України у Волинській області негайно.

Представники відповідача надали суду пояснення.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з посиланням на наступне.

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 12.06.2017р. встановлено, що відповідач, 09.06.2017р. о 22.20 год. був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» у складі групи осіб на напрямку 633 прикордонного знаку на відстані близько 700 м від лінії Державного кордону, під час подолання загороджувального паркану, територія відділу прикордонної служби «Рава-Руська», що відноситься до Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області, за спробу незаконного перетину державного кордону з України до Республіки Польщі поза пунктами пропуску.

За такі дії відповідача притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Відповідно до статті 16 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Правила реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зі змісту пояснень відповідача слідує, що останньому загрожує небезпека за ознаками віросповідання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що відповідач міг встановленим порядком, передбаченим законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України, іммігрувати в Україну або іншу Європейську країну на постійне місце проживання або тимчасово прибути на працевлаштування на визначений термін. Натомість відповідач, переслідуючи мету незаконного перетину державного кордону України в напрямку Західної Європи, без документів та коштів для добровільного повернення на батьківщину, обрав найбільш легкий та незаконний спосіб.

Такі дії відповідача можуть загрожувати національним інтересам безпеки України, охорони громадського порядку та правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Слід зазначити, що відповідач не звертався до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак останній не відноситься до осіб, яким надано статут біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», однак відповідачем на розгляд суду не надано належних та допустимих доказів їх існування.

За правилами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи № 463/2718/17, відповідач, діючи в складі групи осіб вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на ділянці відділу прикордонної служби «Рава-Руська» в районі 629 прикордонного знаку на території Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області, внаслідок чого 28.05.2017р. був затриманий представниками прикордонної варти Республіка Польща та 29.05.2017р. був переданий на територію України на підставі ст. ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб», за що постановою Жовківського районного суду Львівської області від 01.06.2017р. був притягнений до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Незважаючи на те, що постановою Личаківського районного суду м. Львова від 01.06.2017р. в задоволенні адміністративного позову про видворення відповідача було відмовлено, останній повторно, також діючи в складі групи осіб, 09.06.2017р. вчинив спробу незаконного перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, що свідчить про наявність ризику його втечі.

Як встановлено судом, відповідач 09.09.2015р. зареєстрував шлюб з громадянкою України.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, маючи дружину - громадянку України, не підлягає видворенню. Але враховуючи, що останній ухиляється від отримання статусу біженця, не подаючи відповідної заяви і одночасно, існує реальний ризик його втечі, в частині вимоги про затримання позов правомірно визнано оґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, однак не з метою видворення, а до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у справі № 463/2885/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді В. С. Затолочний
О. М. Довгополов