Справа № 333/3597/17
Суддя: Кулик В. Б.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/3597/17
Провадження № 2-а/333/191/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Кулик В.Б.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, адміністративну позовну заяву ОСОБА_2 до Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати їй пенсії з 01.04.2017 року, та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01.04.2017 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному УПФУ м. Запоріжжя з 2015 року, оскільки є внутрішньо переміщеною особою з території, тимчасово непідконтрольній українській владі. Вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1, яка відноситься до території Комунарського району м. Запоріжжя. З часу взяття на облік у відповідача з 01.05.2015 року до 31 березня 2017 року вона отримувала пенсію за віком. Відповідач листом № 94/В-1 від 30.05.2017 року повідомив, що на підставі отриманих списків тривало відсутніх, за місцем проживання, одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, виплату пенсії їй було припинено з 01.04.2017 року та послалися на п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ № 365 від 08.06.2015 року. Вона не проживає постійно в м. Запоріжжі, оскільки в м. Сніжне Донецької області знаходиться її житло, то більшу частину року вона проживає там. Проте, періодично приїжджає до м. Запоріжжя, щоб навідати родину сина, яка проживає за адресою, за якою він зареєстрований як внутрішньо переміщена особа. Вона в середині березня 2017 року приїжджала в м. Запоріжжя, щоб пройти ідентифікацію в Ощадбанку. 29.05.2017 року він звернулась в УПтСЗН в Комунарському районі м. Запоріжжя, де їй видали нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 29.05.2017 року. Посилається на порушення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. 46 Конституції України.

В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечувала, в письмових запереченнях вказала, що дії відповідача повністю відповідають чинному законодавству України, відповідач діяв у межах своїх повноважень, у спосіб, встановлений законом, тому вимоги позивача не можуть бути задоволенні. Посилається на те, що позивач перебуває на обліку в обєднаному управлінні, як внутрішньо переміщена особа, починаючи з 01.05.2015 року. Забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та відповідними нормативно-правовими актами КМУ, а саме: постановою КМУ від 01.10.2014 року № 509, постановою КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року № 637; постановою КМУ від 12.08.2015 року № 615 та від 30.09.2015 року №788 та постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365. З урахуванням інформації, яка містилася в отриманих списках тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, в яких значилась і ОСОБА_2, на підставі вищезазначених положень діючого законодавства, виплату пенсії позивачу, починаючи з 01.04.2017 року було припинено. На підставі того, що ОСОБА_2 надала відповідачу нову довідку від 29.05.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виплата пенсії буде відновлена після надходження до відповідача рішення про поновлення виплати пенсії, яке буде прийняте після розгляду на комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при районній державній адміністрації та після підтвердження її фактичного місця проживання.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини.

ОСОБА_2 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному УПФУ м. Запоріжжя з 01.05.2015 року, оскільки вона є внутрішньо переміщеною особою з території, тимчасово непідконтрольній українській владі. Вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1, яка відноситься до території Комунарського району м. Запоріжжя.

Відповідно до листа Шевченківського обєднаного УПФУ м. Запоріжжя № 94/В-1 від 30.05.2017 року судом встановлено, що виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено з 01.04.2017 року на підставі отриманих списків тривало відсутніх, за місцем проживання, одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, на підставі п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ № 365 від 08.06.2015 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

29.05.2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району ОСОБА_2 була видана довідка № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»(далі - Закон) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 5 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (1058-IV від 09.07.2003 року) визначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», № 637 від 05.11.2014 року, встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті1,3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.»

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У статті 49 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Проте, на сьогоднішній день Закони України щодо припинення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам з інших підстав не приймалися.

Тобто, жоден з випадків, встановлених ст. 49 вищевказаного Закону щодо ОСОБА_2 відповідачем не застосований та не доведений.

Спеціальним законом, який встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року.

Проте, цим законом також не встановлені інші випадки для припинення виплати пенсій з підстав тривалої відсутності за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб.

Суд не погоджується із обґрунтуванням відповідача та посиланням на п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2015 року № 365, яким передбачені підстави для припинення соціальних виплат, оскільки він суперечить вимогам Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та Конституції України.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, та п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України, яка є єдиним органом законодавчої влади.

Вища юридична сила закону також полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

З огляду на принцип законності пріоритет закону над підзаконними актами, посилання відповідача як на підставу припинення виплати пенсії за віком, є таким, що не відповідає діючому законодавству.

Конституційний суд України в своєму рішенні № 25-рп/2009, зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього ж рішення ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З огляду на принцип законності пріоритет закону над підзаконними актами, посилання відповідача як на підставу відмови у виплаті пенсії на п. 12 Порядку, є таким, що не відповідає діючому законодавству.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою суду ОСОБА_2. було відстрочено сплату судового збору.

Судові витрати по справі необхідно стягнути відповідно до вимог ст. 94 КАС України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи положення ст. 5 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: Пенсійний фонд України та його органи, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 22, 46, 58, 64 Конституції України, ст. ст. 6-11, 69-71, 86, 94, 99, 158-163, 167, 186 КАС України, ст. ст. 47, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання поновити виплату пенсії задовольнити.

Визнати протиправними дії Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017 року.

Зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 01.04.2017 року.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.Б. Кулик