Справа № 802/467/17-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

14 липня 2017 року м. Київ К/800/23969/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Калинівський районний суд Вінницької області, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірною відмову голови Калинівського районного суду Вінницької області щодо видачі наказу про виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді; зобов'язати відповідача видати такий наказ; визнати неправомірною відмову начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області у відмові виплатити вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді та зобов'язати його виплатити позивачу 261 000 грн вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду у зв'язку з відставкою судді.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI). Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосували норми законодавства, якими врегульовані правовідносини щодо виплати вихідної допомоги при виході судді у відставку. Зазначає, що суди не врахували практику Європейського суду з прав людини у цій категорії справ.

Згідно із пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Судами встановлено, що з вересня 1989 року ОСОБА_1 працював на посаді судді Калинівського районного суду Вінницької області, з якої його звільнено у відставку згідно з постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII. Наказом голови Калинівського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2016 року № 98-с позивача відраховано зі штату цього суду.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови Калинівського районного суду Вінницької області із заявою про виплату йому вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку. Проте, відповідач відмовив йому у здійсненні такої виплати у зв'язку з тим, що з 01 квітня 2014 року 136 статтю виключено із Закону № 2453-VI на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII).

В подальшому позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області з аналогічною заявою. Однак у виплаті такої допомоги йому також було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду.

Відповідно до статті 111 Закону України № 2453-VI (в редакції чинній на час подання позивачем заяви та прийняття Верховної Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Частиною третьою статті 122 Закону України № 2453-VI встановлено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України № 2453-VI, в редакції чинній до 01 квітня 2014 року, була передбачена виплата вихідної допомоги судді у відставці, і за правилами цієї норми судді, який вийшов у відставку, виплачувалась вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону № 2453-VI, зокрема, виключено статтю 136 цього Закону, якою визначалося право на вихідну допомогу при звільненні судді у відставку.

Закон № 1166-VII неконституційним не визнавався, а отже є чинним та підлягає обов'язковому виконанню.

Суди перевірили та відхилили доводи позивача про те, що він набув право на виплату спірної допомоги ще до змін у законодавстві, оскільки при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи те, що позивача звільнено у відставку у вересні 2016 року і, на момент прийняття цього рішення Верховною Радою України в Законі № 2453-VI відсутня норма, яка передбачала виплату вихідної допомоги при звільненні судді у відставку, суди дійшли висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Поряд з цим, у рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Мотиви касаційної скарги щодо незастосування практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Брумареску проти Румунії» (рішення від 28 жовтня 1999 року) та «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» (рішення від 13 грудня 2001 року) не є підставою для перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки висловлена правова позиція у цій категорії справ не стосується спірних правовідносин і не спростовує правильність висновків апеляційного суду.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук