Справа № 601/530/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6844/17

Львівський апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Бруновської Н.В., Затолочного В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою управління патрульної поліції у м. Києві на постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 травня 2017 року по справі № 601/530/17 за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції у м. Києві про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №437001 від 18.03.2017, якою його було визнано винним за ч. 2 ст. 122 Кодексу про адміністративні правопорушення України (далі - КпАП України) та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за проїзд на заборонений сигнал світлофора.

Позовні вимоги мотивує тим, що з вказаною постановою не згідний, оскільки жодних правил дорожнього руху він не порушував, так як рух розпочав на зелений сигнал світлофора та маневр закінчив на жовтий сигнал, при цьому не створюючи перешкод іншим учасникам руху.

Постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 травня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення серії БР № 437001 від 18.03.2017, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді 425 гривень штрафу, що передбачено ч. 2 ст. 122 КпАП України.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України та звільнити його від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КпАП України, обмежившись щодо нього усним зауваженням.

Закрито провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КпАП України.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що з пояснень ОСОБА_2, що надані у позовній заяві останній вказує, що рухався зі швидкістю 40-50 км/год і під'їжджаючи до перехрестя звернув увагу на сигнал світлофора, який був зеленого кольору та дозволяв рух. У відповідності до п. 7.30 ДСТУ 4092-2002. «Світлофори дорожні. Загальні технічні вимоги, правила застосовування та вимоги безпеки» режим роботи світлофорної сигналізації з використовуванням транспортних світлофорів повинен передбачати миготіння зеленого сигналу протягом 3 секунд безпосередньо перед вимкненням. Виходячи з викладеного можемо встановити відстань за якої ОСОБА_1 міг бачити зелений сигнал світлофору за наступною формулою:

1.За умови руху із швидкістю 40 км/год:

40 км (швидкість): 1 год (60 хв.) = 0,66666 км. (відстань за 1 хв.);

66666 км. : 60 сек. = 0,01111 мет. за 1 сек;

11,11 мет. * 3 сек. (час миготіння перед перемиканням) = 33,33 метри

2.За умови руху із швидкістю 50 км/год:

50 км (швидкість): 1 год (60 хв.) = 0,8333 км. (відстань за 1 хв.);

0,8333 км. : 60 сек. = 13,88 мет. за 1 сек.;

13,88 мет. * 3 сек. (час миготіння перед перемиканням) = 41,66 метрів.

Таким чином при швидкості 40 - 50 км/год відстань за якої ОСОБА_1 зобов'язаний був бачити світлофор складає більше 33,33 - 41,66 метри і є об'єктивно достатньою для зупинки транспортного засобу не вдаючись до екстреного гальмування.

Крім цього зазначає, що повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення приписів ст. 122 КпАП України, як і визначення одного з допустимих видів стягнення, за таке правопорушення, наділені виключно посадові особи - працівники відповідних підрозділів Національної поліції, що забезпечують безпеку дорожнього руху, які мають спеціальні звання, а тому змінивши оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб'єкта владних повноважень (відповідача), до компетенції якого, у даному випадку, віднесено розгляд справи про адміністративне правопорушення та право прийняти одне з кількох юридично допустимих рішень.

Оскільки в справі відсутні клопотання від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в порядку передбаченому статтею 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 18.03.2017 приблизно о 14 год. 20 хв. в м. Буча водій проїхав перехрестя по вул. Детутатській на а/д Київ-Ковель на заборонений сигнал світлофора (жовтий), чим порушив п. 8.7.3 «г» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КпАП України.

Дане зафіксовано в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР №437001 від 18.03.2017.

Вважаючи дії відповідача, щодо винесення оскарженої постанови неправомірними позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що при накладені адміністративного стягнення на позивача порушено вимоги адміністративного законодавства і вказана постанова підлягає скасуванню, а позов до часткового задоволення. Враховуючи малозначність правопорушення, те, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності, правопорушення вчинене не з прямим умислом, вважає, що останнього слід звільнити від адміністративної відповідальності та на підставі ст. 22 КпАП України, обмежившись щодо нього усним зауваженням

Проаналізувавши матеріали справи та законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин справи судом першої інстанції.

Адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 122 КпАП України настає за проїзд на заборонений сигнал світлофора.

Відповідно пункту 8.7.3. ґ) ПДР України жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Відповідно до ст. 280 КпАП України орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» було внесено зміни до ст. 258 КпАП України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

В результаті внесених змін ч.4 стала ч. 5 ст. 258 КУпАП, яка встановлює, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

З наведеного вище видно, що протокол про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху не складається.

Згідно п. 10 розділу ІІІ Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, нормами КпАП України передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову у справі про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КпАП України. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Посилання на жоден із цих доказів, які передбачені ст.251 КпАП України, у винесеній постанові є відсутніми, а візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Дослідивши вказані докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не довів правомірність свого рішення, не надавши докази, передбачені ст. 251 КпАП України, які свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України та звільнення його від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КпАП України, обмежившись щодо нього усним зауваженням та закриття провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КпАП України колегія суддів зазначає наступне.

Повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення приписів ст. 122 КпАП України, як і визначення одного з допустимих видів стягнення, за таке правопорушення, наділені виключно посадові особи - працівники відповідних підрозділів Національної поліції, що забезпечують безпеку дорожнього руху, які мають спеціальні звання, а тому змінивши оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб'єкта владних повноважень (відповідача), до компетенції якого, у даному випадку, віднесено розгляд справи про адміністративне правопорушення та право прийняти одне з кількох юридично допустимих рішень.

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням апелянта, що зазначені дії суду першої інстанції, щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч та звільнення його від адміністративної відповідальності обмежившись щодо нього усним зауваженням є втручанням в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень і виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Крім цього відповідно до ст. 247, ч. 3 ст. 284 КпАП України право закривати провадження у справі про адміністративне правопорушення має лише орган, до компетенції якого віднесений розгляд справ про адміністративне правопорушення, а не адміністративний суд, який перевіряє правомірність винесеної таким органом постанови. Відтак, відсутні правові підстави для закриття провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КпАП України.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління патрульної поліції у м. Києві задовольнити частково, а постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 травня 2017 року по справі № 601/530/17 скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 437001 від 18 березня 2017 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь в справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний