Справа № 814/1944/16
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

20 липня 2017 року м. Київ К/800/24800/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 12 вересня 2016 року № 255 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та поновлено позивача на посаді інспектора Казанківського відділення поліції Новобузького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2016 року по 17 листопада 2016 року в сумі 5004,50 грн без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Стягнуто з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за один місяць в розмірі 4299,52 грн. Постанову в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 4299,52 грн допущено до негайного виконання.

Судами встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області "По особовому складу" від 07 листопада 2015 року № 3 о/с відповідно до пунктів 9,12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" призначено тих, що прибули з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування, з 07 листопада 2015 року, зокрема, ОСОБА_1, який мав спеціальне звання лейтенант міліції, інспектором Казанківського відділення поліції Новобузького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, присвоївши йому звання лейтенант поліції.

10 березня 2016 року атестаційною комісією № 1 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області ухвалене рішення про те, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 28 березня 2016 року №58 о/с ОСОБА_1 звільнено з поліції через службову невідповідність, на підставі висновків атестаційної комісії № 1 від 10 березня 2016 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року у справі № 814/779/16, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ від 28 березня 2016 року № 58, а ОСОБА_1 поновлений на посаді інспектора Казанківського відділення поліції Новобузького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 08 липня 2016 року № 162 о/с на підставі постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, позивача поновлено на посаді інспектора Казанківського відділення поліції Новобузького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

12 вересня 2016 року наказом начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 255 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодися суд апеляційної інстанції, виходив з того, що посада, яку займав позивач, фактично не була скорочена. При цьому, відповідачем жодної іншої вакантної посади, позивачу запропоновано не було та від жодної із посад він не відмовлявся. Доказів відмови позивача від інших посад в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідачем не надано.

До того ж, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року у справі № 814/779/16, яка набрала законної сили, визнані протиправними висновки атестаційної комісії від 10 березня 2016 року, які стали підставою для відмови позивачу в прийомі на службу у постійному штаті національної поліції України.

Суди вважали, що реальними підставами звільнення позивача у цьому випадку є не реорганізація чи скорочення штатів, а намагання відповідача повторно звільнити поліцейського за результатами атестації, ігноруючи при цьому висновки суду про протиправність такої атестації та такого звільнення.

Законом України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року (справа №21-8а15).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Частиною 5 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності, однак відповідачем не надано доказів встановлення наявності або відсутності у позивача переважного права на залишення на службі в поліції при реорганізації.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частина друга статті 42 КЗпП України визначає перелік працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, зокрема сімейним - при наявності двох і більше утриманців (пункт 1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком (пункт 2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (пункт 3).

Для перевірки переважного права на залишення на роботі повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Верховний Суд України в постанові від 1 квітня 2015 року у справі №6-40цс 15 висловив правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналізуючи положення пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, частин 1, 3 статті 49-2 цього Кодексу власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 березня 2015 року(справа № 21-52а15)

Крім того, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Тобто, у разі скорочення штатів, особі, посада якої скорочується, повинно бути запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до її кваліфікації та досвіду роботи. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штатів.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 19 січня 2016 року (справа №21-2225а15).

У касаційній скарзі Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 255 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак