Справа № 810/1897/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року м.Київ № 810/1897/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., суддів Панченко Н.Д., Харченко С.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просить:

- визнати рішення Державної фіскальної служби України від 28.04.2017 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, протиправним;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому було протиправно відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій на тій підставі, що такий статус надається особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС України до переліку яких посада позивача не віднесена.

Зазначив, що вказане рішення є протиправним, оскільки у період з 01.08.2015 по 09.11.2015, а також з 12.05.2016 по 11.07.2016 відповідно до наказів ДФС України він перебував у складі сил та засобів, які брали безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, а тому має право на звання учасника бойових дій.

Крім того, звертав увагу суду, що нормами чинного законодавства встановлено вичерпний перелік підстав, за якими Комісією може відмовлено особі у наданні статусу. При цьому, підстава на яку послався відповідач в оскаржуваному рішенні в зазначеному переліку - відсутня.

Отже, на думку позивача відповідач не мав жодних законних підстав для відмови у наданні йому статусу учасника бойових дій та видачі відповідного посвідчення.

Представник відповідача позов не визнав, 03.07.2017 надав суду письмові заперечення відповідно до змісту яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що вимогами чинного законодавства передбачено надання статусу учасника бойових дій, зокрема, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції відповідача.

Водночас, на підставі наданих позивачем документів Комісією було встановлено, що він є співробітником податкової міліції у званні підполковника податкової міліції, який обіймає посаду заступника начальника управління - начальника першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Білоцерківської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області.

Разом з цим, було також встановлено, що на підставі наказів ДФС ОСОБА_1 перебував у відрядженні в Головному управлінні ДФС у Донецькій області та Головному управлінні ДФС у Луганській області. При цьому, комісією було також встановлено, що до Головного міжрегіонального управління оперативного забезпечення зони проведення АТО (м. Київ, м. Краматорськ, м. Слов'янськ) ДФС позивач не відряджався, а отже службу в підрозділі оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції не проходив.

Відповідач також звертав увагу суду, що у листі Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції від 21.04.2017 № 1730/02/05.1-17 було роз'яснено ДФС, що надання статусу учасника бойових дій іншим працівникам ДФС окрім осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції без внесення змін до чинного законодавства України не вбачається можливим.

Таким чином, відповідач стверджує, що рішення Комісії про відмову в наданні позивачу статусу учасника бойових дій, як працівнику слідчого підрозділу фінансових розслідувань ДФС, який відряджався до головних управлінь ДФС у Донецькій та/чи Луганській областях є законним, оскільки правові підстави для надання такого статусу згідно наданих позивачем документів були відсутні.

Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

У судове засідання призначене на 03.07.2017 уповноважені представники сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи не з'явились.

Водночас, до початку судового засідання від позивача до суду надійшло клопотання про здійснення судового розгляду справи в порядку письмового провадження.

З огляду на зазначене та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка та/або експерта, керуючись приписами частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 17.08.1998 перебуває на службі в органах податкової міліції та на даний час займає посаду заступника начальника управління - начальника першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та має звання підполковника податкової міліції.

Наказом ДФС України "Про продовження відрядження працівників податкової міліції" від 28.07.2015 № 2268-о позивач був відряджений до Головного управління ДФС у Донецькій області та Головного управління ДФС у Луганській області на період з 01 серпня по 29 серпня 2015 року (а.с. 14-16).

Наказами ДФС України "Про продовження відрядження працівників податкової міліції" від 26.08.2015 № 2681-о, від 28.09.2015 № 3040-о, від 27.10.2015 № 3462-о було продовжено відрядження позивача до Головного управління ДФС у Донецькій області та Головного управління ДФС у Луганській області на періоди: з 27 серпня по 08 вересня 2015 року, з 28 вересня по 28 жовтня 2015 року та з 27 жовтня по 09 листопада 2015 року відповідно (а.с. 17-19, 20-22, 23-24).

З 12 травня 2016 року Наказом ДФС України "Про відрядження працівників податкової міліції" від 29.04.2016 № 1831-о позивача знову було відряджено до Головного управління ДФС у Донецькій області та Головного управління ДФС у Луганській області (а.с. 25-26).

Наказом ДФС України "Про відрядження працівників податкової міліції" від 04.07.2016 № 2496-о позивач з 11 липня 2016 року був відкликаний з відрядження до Головного управління ДФС у Донецькій області та Головного управління ДФС у Луганській області (а.с. 27-28).

Зі місту витягів із наказів Першого заступника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 327 від 23.11.2015, № 27 від 27.01.2016, № 289 дск від 15.10.2016 судом встановлено, що у періоди з 01 серпня по 29 серпня 2015 року, з 30 серпня по 09 листопада 2015 року та з 12 травня по 11 липня 2016 року ОСОБА_1 перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань (а.с.29, 30, 31).

Суд звертає увагу, що на підставі наказів керівника Ангитерористичного центру при СБУ та першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ (керівника АТО на території Донецької та Луганської, областей) у тому числі і вищевказаного представники ДФС, зокрема і ОСОБА_1, залучались до виконання службових (бойових) завдань в районі проведення АТО, реалізації порядку переміщення товарів та осіб через лінію розмежування на підставі (абз. 2 листа Штабу АТО на території Луганської та Донецької областей Антитерористичного центру при СБУ від 13.04.2017 № 2859, а.с. 42).

Крім того, у даному листі від 13.04.2017 № 2859 зазначено, що вказані працівники вважались відрядженими в район проведення АТО з підпорядкуванням керівнику АТО на території Донецької та Луганської областей, з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та брали безпосередню участь в АТО, а також виконували бойові (службові) завдання.

Разом з цим, з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, витягу із наказу Першого заступника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 15.07.2016 № 363 ог «Про заохочення особового складу залученого до участі в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей» також вбачається, що підполковник податкової міліції ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у проведенні АТО на території Луганської та Донецької областей та був нагороджений грамотою за розумну ініціативу, старанність, якісне виконання службових (бойових) завдань, високий професіоналізм (а.с. 36, 37).

При цьому, суд звертає увагу, що за сумлінне виконання службових обов'язків під час виконання завдань у складі АТО на території Луганської та Донецької областей позивачу було оголошено подяку та нагороджено відзнакою «За захист економічних інтересів України в зоні проведення АТО» (а.с. 38, 39-40, 41).

Отже на підставі наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що у період з 01 серпня по 09 листопада 2015 року, а також з 12 травня по 11 липня 2016 року позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районні проведення АТО та території Донецької та Луганської областей.

Наведені обставини також не заперечуються відповідачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: довідкою ГУ ДФС у Київській області від 01.09.2015 № 209/10/10-36-04-02, довідкою ДФС від 06.11.2015 № 11747, а також довідкою ДФС від 10.02.2016 № 365/99-99-21-10-01-188 (а.с. 33,34,35).

Крім того, зі змісту останньої вбачається, що ця довідка (від 10.02.2016 № 365/99-99-21-10-01-188) є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій та була видана на підставі наказів ДФС України «Про відрядження працівників податкової міліції» від 28.07.2015 № 2268-0, від 26.08.2015 № 2681-о, від 28.09.2015 № 3040-о від 27.10.2015 № 3462-0, від 29.04.2016 № 1831-0 та від 04.07.2016 № 2496-о; Витягів із наказів Першого заступника керівника Антитерористичного цент СБУ (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 23.11.2015 № 327, від 27.01.2016 № 27, від 15.10.2016 № 289 дск; Витягу з наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 29.12.2015 № 0207 (а.с. 33).

З огляду на зазначене, судом встановлено, що позивач був підпорядкованим керівнику антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а тому не міг виконувати інші функції та завдання, окрім покладених на учасників АТО.

У свою чергу, наведені обставини свідчать також про те, що позивач був залучений до підрозділу оперативної групи відповідача при штабі АТО для виконання спеціальних (бойових) завдань.

Таким чином, враховуючи викладене, судом встановлено, що несення служби позивачем відбувалось на рівні з оперативними працівниками даного підрозділу: у складі добових нарядів на контрольних пунктах в'їзду/виїзду (КГТВВ) та на стаціонарних КрП, розташованих на першій лінії оборони; у складі зведених мобільних груп, які пересувались вздовж лінії розмежування з метою недопущення незаконного переміщення вантажів (абз. 3,4 а.с.42).

Суд також зауважує, що відповідачем доказів зворотнього до матеріалів справи не надано, а судом при розгляді цієї справи таких доказів не встановлено.

У подальшому, а саме, у грудні 2016 року позивач звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України було з заявою та відповідними матеріалами (вх. ДФС № 1083/Інше від 17.02.2017), в якій просив надати йому статус учасника бойових дій (а.с.12).

За результатом розгляду вказаного звернення відповідач листом від 28.04.2017 № 5912/К/99-99-04-04-01-14 «Про надання інформації» повідомив позивача, що Комісією прийнято рішення відмовити у в наданні статусу учасника бойових дій працівникам (в т.ч. колишніх) слідчих підрозділів фінансових розслідувань ДФС, які відряджались до головних управлінь ДФС у Донецькій та/чи Луганській областях, у зв'язку з чим було повернуто позивачу направлені до Комісії заяву та матеріали (а.с. 13).

Зі змісту вказаного листа Комісії вбачається, що в обґрунтування прийнятого рішення відповідач зазначив про те, що надання статусу учасника бойових дій іншим працівникам ДФС окрім осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення АТО без внесення змін до чинного законодавства не вбачається можливим.

При цьому, суд звертає увагу, що у письмових запереченнях відповідач також вказує про те, що ОСОБА_1 є співробітником податкової міліції у званні підполковника податкової міліції, який обіймає посаду заступника начальника управління - начальника першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Білоцерківської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області та разом з цим, до Головного міжрегіонального управління оперативного забезпечення зони проведення АТО (м. Київ, м. Краматорськ, м. Слов'янськ) ДФС не відряджався, а отже службу в підрозділі оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції, на думку відповідача, позивач не проходив.

Тобто, наведене свідчить про те, що на думку членів Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України позивач не відноситься до осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення АТО, а тому відповідно законні підстави для надання йому статусу учасника бойових на даний час - відсутні.

Вважаючи такі доводи суб'єкта владних повноважень безпідставними, а рішення про відмову у наданні йому статусу учасника бойових дій протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551).

Відповідно до статті 4 вказаного Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно статті 5 Закону № 3551 учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно із пунктом 19 частини першої статті 6 цього Закону учасниками бойових дій визнаються, зокрема, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Як було встановлено у ході судового розгляду справи, позивач був залучений до підрозділу оперативної групи ДФС України при штабі АТО для виконання спеціальних (бойових) завдань.

Тобто, наведене свідчить про те, що позивач відповідає вимогам статті 5 Закону № 3551, оскільки він брав участь в Антитерористичній операції у підрозділах оперативної групи ДФС України при штабі АТО для виконання спеціальних (бойових) завдань.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Будь-яких доказів та пояснень, які б спростовували вказані факти відповідачем суду не надано та судом під час розгляду даної справи не встановлено.

Крім того, як вже зазначалось, в матеріалах справи наявна Довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 10.02.2016 № 365/99-99-21-10-01-188 , яка видана начальником Головного міжрегіонального управління оперативного забезпечення зони проведення АТО (м. Київ, м. Краматорськ, м. Слов'янськ) Державної фіскальної служби України полковником податкової міліції ОСОБА_2 та яка є підставою для надання позивачу статусу учасника бойових дій.

При цьому, суд зауважує, що доказів незаконності та/або скасування цієї довідки відповідач суду також не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не відноситься до осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення АТО є безпідставними.

Разом з цим, суд зазначає, що порядок розгляду матеріалів та надання статусу учасника бойових дій у Державній фіскальній службі встановлений Положенням про Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.11.2016 р. № 957 (далі - Положення № 957).

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України (далі - Комісія) утворюється відповідно до пункту 5 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413.

Відповідно до підпункту 5 пункту 2 Положення № 957, Комісія має право відмовляти в наданні статусу учасника бойових дій у разі відсутності для надання відповідного статусу підстав.

У свою чергу, вичерпний перелік підстав для відмови в наданні статусу учасника бойових дій встановлений пунктом 7 Положення № 957:

- відсутність документів, що містять достатні докази безпосередньої участі особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення;

- надання недостовірних даних про особу;

- виявлення факту підроблення документів про участь в антитерористичній операції, у забезпеченні її проведення;

- наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.

При цьому, суд зауважує, що зазначені підстави є вичерпними та не підлягають широкому тлумаченню, оскільки будь-яких інших підстав для відмови приписами Положення № 957 не передбачено.

Разом з цим, суд також звертає увагу, що відповідно до підпункту 2 пункту 1 цього Положення Комісія у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента України та актами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства та цим Положенням.

Проте, зі змісту рішення відповідача - Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України про відмову ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій, оформленого листом від 28.04.2017 № 5912/К/99-99-04-04-01-14 вбачається, що жодної з перелічених (в пункті 7 Положення № 957) в цьому рішенні Комісією не вказано.

Таким, чином, судом встановлено, що законних підстав для відмови позивачу у наданні статусу учасника бойових дій відповідач не мав, а тому прийняте рішення, яке оформлене листом від 28.04.2017 року № 5912/К/99-99-04-04-01-14 - є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, як вбачається зі змісту адміністративного позову позивач просить суд зобов'язати Державну фіскальну службу України надати йому статус учасника бойових дій. Вирішуючи питання щодо обгрунтованості даної позовної вимоги, суд зазначає про таке.

Відповідно до змісту підпункту 2 пункту 2 Положення № 957 Комісія має право:

- розглядати та вивчати подані керівниками підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС (далі - підрозділи АТО) довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, форма яких встановлена додатком 1 до Порядку, та інші документи, визначені пунктом 4 Порядку, які є підставою для надання громадянам статусу учасника бойових дій (далі - документи);

- розглядати та вивчати звернення, документи та матеріали, надані особами рядового та начальницького складу підрозділів АТО, іншими співробітниками ДФС, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в разі неподання до Комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, керівниками таких підрозділів;

- у разі потреби заслуховувати пояснення осіб, стосовно яких подані документи, та свідків;

- повертати документи керівникам підрозділів АТО для подальшого доопрацювання;

- відмовляти в наданні статусу учасника бойових дій у разі відсутності підстав;

- приймати рішення про надання (позбавлення) статусу учасника бойових дій особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС.

Отже, з наведеного вбачається, що прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій є одним з безпосередніх обов'язків даного суб'єкта владних повноважень та належить до дискреційних повноважень цього органу.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до приписів Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас, суд зауважує, що дискреційні функції Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у ДФС України як суб'єкта владних повноважень щодо прийняття рішення за результатом розгляду поданих позивачем для визначення статусу учасника бойових дій документів на етапі, коли ці документи вже перевірялись відповідачем, а прийняте рішення щодо відмови у наданні такого статусу визнано судом протиправним, є обмеженими, оскільки передбачені законом підстави для прийняття іншого рішення або вчинення інших дій у відповідача вже відсутні.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У розумінні статті 13 Конвенції ефективний засіб правого захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

За наведених обставин суд зазначає, що у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Разом з цим, в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» Пленум Вищого адміністративного суду України зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Таким чином, враховуючи, що прийняття рішення відповідачем у спірних правовідносинах не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, оскільки право позивача на отримання статусу учасника бойових дій було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача видати позивачу посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка, суд зазначає наступне.

По-перше, позивачем у позовній заяві не зазначено на підставі якого саме нормативно-правового акта саме відповідач має видати дане посвдідчення.

У свою чергу, відповідно до Роз'яснення Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції «Щодо порядку отримання посвідчення учасника бойових дій особами, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції чи забезпеченні її проведення» від 16.10.2014 особам, яким надано статус учасника бойових дій видаються посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак (далі - Роз'яснення).

Згідно з приписами пункту 2 Положення про про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації (далі - Положення № 302).

У вказаному Роз'ясненні зазначено, що підставою для отримання статусу учасника бойових дій є: для працівників підприємств, установ та організацій, які залучалися і брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення або направлення (прибуття) у відрядження для безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах її проведення (витяги з наказів, розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень), а також документи, що були підставою для прийняття керівниками підприємств, установ, організацій рішення про направлення осіб у таке відрядження.

У пункті 7 Положення № 302 вказано, що "Посвідчення учасника бойових дій" і нагрудний знак видаються Мін'юстом, органами Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв'язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана.

Проте, згідно з вказаним Роз'ясненням Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак видаються: працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися і брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення, - органами соціального захисту населення за місцем їх реєстрації.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання Державної фіскальної служби України видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка задоволенню не підлягають, оскільки по-перше відповідач не є уповноваженим органом для видачі відповідних посвідчень, а по-друге, з урахуванням встановлених в ході судового розгляду справи обставин, вимога про зобов'язання видати посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка є передчасною, оскільки відмови з приводу цього питання позивач не отримував. І саме встановлення цього статусу у подальшому є підставою для видачі цього посвідчення.

Таким чином, враховуючи викладене, беручи до уваги докази наявні у матеріалах справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з приписами статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Водночас, оскільки позивач відповідно до пункту 16 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а відповідач доказів понесення витрат пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз суду не надав, питання щодо розподілу та компенсації судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній фіскальній службі України, яке оформлене листом від 28.04.2017 № 5912/К/99-99-04-04-01-14.

3. Зобов'язати Державну фіскальну службу України надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Панова Г. В.

Судді: Панченко Н.Д.

Харченко С.В.