Справа № 804/3222/17
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 р. справа № 804/3222/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Прудника С.В.

при секретарі судового засідання Трайдук С.В.

представник позивача не прибув

представник відповідача не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "ЛВС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 63071,82 грн., -

ВСТАНОВИВ :

24 травня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ЛВС» з вимогами: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ЛВС» на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 63071,82 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач не працевлаштував 3 інваліда, а тому у відповідності до вимог статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» повинен сплатити адміністративно-господарську санкцію.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

У судове засідання 14.06.2017 року позивач та відповідач не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником позивача 14.06.2017 року до суду надано клопотання про здійснення розгляду справи без участі представника позивача.

Представником відповідача надано письмові заперечення по справі, в яких просив позов залишити без задоволення, оскільки відповідач сумлінно виконував свої обов'язки щодо забезпечення працевлаштування інвалідів та своєчасно надавав належні звіти до районного центру зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.

У відповідності з частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 20 цього Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

В силу статті 238 Господарського кодексу України до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, за статтею 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 3 статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз норм чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів свідчить про те, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.

У відповідності до пункту 4.4 Рекомендації Вищого адміністративного суду України № 07.2-10/2 від 14.04.2008 року «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів» при розгляді адміністративними судами справ зазначеної категорії потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ (річна)), наданого відповідачем до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 20.02.2017 р., середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2016 році склала 71 особа, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» склала 3 особи, середньорічна заробітна плата штатного працівника склала 21023,94 грн..

Відповідно до розрахунку позивача щодо нарахування заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів - кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4 % нормативу, осіб склала 3 особи.

На підставі наданого відповідачем звіту за 2016 рік, позивачем здійснено розрахунок боргу, відповідно до якого сума адміністративно-господарських санкцій склала 63071,82 грн..

З матеріалів справи судом встановлено, що протягом 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ЛВС» надавало до Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська звіти про наявність вільних робочих місць, на яких може використовуватись праця інваліда, а саме: Інформацію про попит на робочу силу (форми №3-ПН) від 14.01.2016 р., від 05.02.2016 р., від 16.03.2016 р., від 19.04.2016 р., від 19.05.2016 р., 02.06.2016 р., від 13.07.2016 р., від 10.08.2016 р., від 05.09.2016 р., від 11.10.2016 р., від 11.11.2016 р., від 08.12.2016 р., у яких зазначені основні дані про вакансії, призначені для інвалідів.

Крім того, листом Дніпропетровського центру зайнятості від 11.05.2017 р. №2405, підтверджено про отримання звітів про наявність вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями за період з січня по грудень 2016 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничим підприємством «ЛВС» в друкованих засобах масової інформації розміщувались об'яви щодо вакантних місць для інвалідів, що підтверджено витягами з газети «Днепровская неделя» (випуски від 20.01.2016 р., від 10.02.2016 р., від 09.03.2016 р., від 20.04.2016 р., від 25.05.2016 р., від 06.07.2016 р., від 10.08.2016 р., від 07.09.2016 р., від 12.10.2016 р., від 09.11.2016 р.).

У відповідності до позиції колегії Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 02.02.2010 року по справі № 21-1982во09 (номер у ЄДРСР 8089874) обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування; останнє повинно направляти до центру зайнятості відповідну звітність з інформацією щодо можливості працевлаштування інваліда.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.06.2011 року у справі № 21-60а11, від 02.04.2013 року у справі 21-95а13 (номер у ЄДРСР 30604032).

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України , є принцип законності, який відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволені позову.

На підставі викладеного, керуючись статями 160-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністратвиного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "ЛВС" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 63071,82 грн. - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С. В. Прудник