Справа № 489/873/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 489/873/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тихонова Н.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, про зобов'язання поновити виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі - Пенсійний фонд), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про припинення виплати пенсії від 26 жовтня 2016 року № 78/13;

- зобов'язати поновити виплату пенсії з 01 листопада 2016 року.

У позові також була заявлена вимога до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУПФУ в Миколаївській області) про визнання протиправним та скасування рішення про результати розгляду скарги від 08 грудня 2016 року № 1462-Г-07, яким скарга ОСОБА_1 про скасування рішення Пенсійного фонду від 26 жовтня 2016 року № 78/13 - залишена без задоволення.

В обґрунтування позову зазначено що посилання Пенсійного фонду на недійсність його паспорту не може бути підставою для припинення виплати пенсії, оскільки по-перше це не встановлено належними та допустимими доказами, а по-друге така підстава відсутня у ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі -Закон № 1058), яка встановлює вичерпний перелік випадків для припинення виплати йому пенсії.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав дії Пенсійного фонду щодо прийняття рішення № 78/13 від 26 жовтня 2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 - неправомірними та зобов'язав поновити виплату пенсії починаючи з 01 листопада 2016 року, з урахуванням індексу інфляції.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, Пенсійний фонд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Ураховуючи, що відсутні клопотання від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути частково задоволена на наступних підставах.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що з 01 серпня 2005 року ОСОБА_1 призначено пенсію відповідно до Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».

У заяві про призначення пенсії від 01 серпня 2005 року позивачем, зокрема, було зазначено паспорт серії ЕО № 465184, який виданий 19 грудня 1997 року та надано його копію.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №136 «Про затвердження порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування» (далі - Порядок № 136), Пенсійним фондом отримано перелік особових рахунків, які надані Міністерством фінансів України та зіставлені Пенсійним фондом України щодо перевірки зазначених осіб на факт недійсності (втрати) паспорту.

У даних списках значилося прізвище ОСОБА_1

З метою з'ясування отриманої інформації Пенсійним фондом було направлено запити до відповідних органів щодо встановлення дійсності паспорту ОСОБА_1

Відповідно до листів Центрального районного відділу м. Миколаєва Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 19 серпня 2016 року №2/1-5444 та від 25 листопада 2016 року № 2/1-7314 паспорт громадянина України серії ЕО № 465184, виданий Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 19 грудня 1997 року, на ім'я ОСОБА_1 є недійсним, у зв'язку з тим, що 23 січня 2003 року позивач звертався до вищевказаної установи з питання втрати паспорту.

Замість втраченого паспорту був документований тимчасовою посвідкою громадянина України від 28 січня 2003 року № 102, яка в подальшому була вилучена у зв'язку з поданням клопотання про виїзд на постійне місце проживання до Німеччини та зняття з реєстраційного обліку 28 січня 2003 року (а.с.42-44).

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 викликали до Пенсійного фонду та запропонували йому отримати новий паспорт громадянина України, оскільки попередній паспорт є недійсним.

Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_1 від 04 жовтня 2016 року паспорт громадянина України серії ЕО № 465184 він вважає дійсним та продовжує їм користуватися (а.с.49).

У зв'язку з тим, що ідентифікувати ОСОБА_1 як одержувача пенсії не виявилось можливим, Пенсійним фондом 26 жовтня 2016 року, на підставі п.5 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, прийнято рішення № 78/13 про припинення виплати пенсії з 01 листопада 2016 року до з'ясування обставин (а.с.9).

Поряд з цим, відповідно до довідки виданої Національним університетом кораблебудування імені адмірала Макарова від 08 листопада 2016 року за №69-24/3985 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 28 грудня 2002 року до 31 березня 2015 року працював в університеті на посаді доцента (а.с.7).

Згідно довідки виданої ТОВ «Центральний 1» за №1828 від 03 листопада 2016 року позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2

Не погоджуючись із рішенням Пенсійного фонду щодо припинення виплати пенсії, ОСОБА_1 подав скаргу до ГУПФУ в Миколаївській області.

08 грудня 2016 року рішенням за № 1462-Г-07 скаргу залишено без задоволення (а.с.10-14).

Задовольняючи позовні вимоги частково та зобов'язуючи Пенсійний фонд поновити виплату пенсії, суд першої інстанції виходив із того, що недійсність паспорту позивача не може впливати на його конституційне право на відповідне пенсійне забезпечення.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що таке рішення не тягне за собою виникнення або припинення права позивача на отримання пенсії та стосується виключно оцінки правомірності прийняття рішення пенсійним органом нижчого рівня.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції щодо права позивача на отримання пенсії відповідає вимогам ст.159 КАС України.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, визнаючи неправомірними дії Пенсійного фонду щодо прийняття рішення про припинення виплати пенсії, помилково не визнав протиправним та не скасував безпосередньо саме рішення суб'єкта владних повноважень з цього приводу, оскільки саме спірне рішення вплинуло на права, свободи та інтереси позивача.

Колегія суддів вважає, що правова позиція у даній справі повинна бути побудована на нормах Закону № 1058.

Так, у преамбулі цього Закону зазначено, що він розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Стаття 1 Закону № 1058 (в редакції, яка діяла на момент виходу на пенсію позивача) встановлювала, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Також вказана стаття встановлювала, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Із аналізу наведених норм можливо зробити висновок, що призначаючи позивачу з 01 серпня 2005 року пенсію відповідач мав відомості про наявність у позивача страхового стажу та про сплату останнім страхових внесків, у тому числі і з 2003 року.

Про те, що позивач працював до 31 липня 2005 року та звільнився у зв'язку з виходом на науково-педагогічну пенсію свідчить довідка, що видана Національним університетом кораблебудування імені адмірала Макарова від 08 листопада 2016 року за №69-24/3985.

Якщо погодитися з думкою відповідача та припустити, що позивач звільнився з роботи у 2003 році у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини, то яким чином та з якої заробітної плати робилися внески на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Суб'єкт владних повноважень не заперечує того факту, що пенсія ОСОБА_1 була призначена відповідно до вимог Закону № 1058 та порушень щодо її призначення не встановлено.

Головним доводом апеляційної скарги є те, що судом неповно з'ясовано обставини справи, а саме не надано оцінки тому, що Пенсійний фонд позбавлений можливості ідентифікувати ОСОБА_1 як одержувача пенсії, у зв'язку з ненаданням останнім дійсного паспорту громадянина України на підтвердження своєї особи та не підтверджено його місце проживання в межах України.

Апелянт стверджує, що при прийнятті спірного рішення він обґрунтовано керувався п.5 ч.1 ст.49 Закону № 1058 та п. 12 Порядку № 136, які дозволяють йому прийняти рішення щодо припинення позивачу пенсії.

Встановлюючи відповідність наведеного доводу, нормам законодавства, на які посилався апелянт, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (дане положення визнано неконституційним)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суб'єкт владних повноважень для припинення виплати пенсії позивачу, обрав п. 5, тобто в інших випадках передбачених законом.

Проте, як правильно зазначив позивач, жодного належного та допустимого доказу з приводу використання ним недійсного паспорту до суду не надано.

Так, відсутня його заява про втрату паспорту, відсутні відомості про отримання ним тимчасової посвідки громадянина України, про які зазначав Пенсійний фонд.

У матеріалах справи є ксерокопія паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_1, який, за ствердженням позивача, уповноваженими органами не вилучався, а тому є дійсним та він продовжує їм користуватися, а також довідка про його постійну реєстрацію в м. Миколаєві за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Надані позивачем докази щодо протиправності прийнятого рішення про припинення виплати пенсії, відповідачем не спростовані.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Між тим, неможна погодитися з вказаним рішенням в частині визнання дій Пенсійного фонду щодо прийняття рішення неправомірними, оскільки вони, ці дії, оформлені відповідним рішенням, яке і є предметом оскарження.

Слід звернути увагу на те, що п.1 ч.2 ст.17 КАС України встановлює, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори юридичної особи із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження правового акта індивідуальної дії, дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Дія - активна поведінка суб'єкта владних повноважень (органу чи посадової особи). Об'єктом оскарження може бути як одноразова, так і триваюча дія, яка порушує права чи інтереси позивача.

Колегія суддів вважає, що дії Пенсійного фонду щодо припинення виплати пенсії не можуть бути визнані протиправними, оскільки ці дії без створення документа, не створюють юридичних наслідків.

Юридичні наслідки створює рішення про припинення виплати пенсії, про що фактично зазначає позивач і яке повинно бути предметом оскарження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідним визнати протиправним та скасувати рішення про припинення виплати пенсії від 26 жовтня 2016 року № 78/13, як і було заявлено позивачем.

Ураховуючи помилкове застосування з боку суду першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає можливим змінити постанову суду першої інстанції, виклавши абзац другий її резолютивної частини в іншій редакції.

Відповідно до вимог ст. 201 КАС України, суд апеляційної інстанції змінює постанову суду першої інстанції, якщо визнає, що суд правильно по суті вирішив справу, але із помилковим застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання поновити виплату пенсії - змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини в іншій редакції.

«Визнати протиправним та скасувати рішення про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії від 26 жовтня 2016 року № 78/13».

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський