Справа № 826/17581/16
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши адміністративну справу та додані до неї матеріали, в письмовому провадженні

за позовом Державного підприємства «Сервіс»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкової вимоги, рішення про опис

майна у податкову заставу та зобов’язання вчинити певні дії

На підставі ч.6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Сервіс» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною на скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14.09.2016 року № 7520-17 про сплату нарахованого податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 112 088,47грн.;

- визнати протиправним на скасувати рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві про опис майна у податкову заставу від 20.09.2016 року № 2243/26-59-25-17-21;

- зобов’язати Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві списати податковий борг державного підприємства «Сервіс» в сумі 77 432,45грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що сума податкового боргу, визначена Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві у спірній податкові вимозі, не є узгодженою, більш того, за результатами проведеної звірки у позивача відсутня будь-яка заборгованість із сплати податку на додану вартість.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.11.2016 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.05.2017 року справу прийнято до провадження суддею Клименчук Н.М. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання 29.05.2017 року не з’явились представники позивача та відповідача. Представником позивача, через канцелярію суду подано клопотання про розгляду справи у його відсутності.

В судовому засіданні 29.05.2017 року на підставі ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження, на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві 14.09.2016 року винесено податкову вимогу № 7520-17 про сплату нарахованого податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 112 088,47грн. ДП «Сервіс», та 20.09.2016 року прийнято рішення № 2243/26-59-25-17-21 про опис майна у податкову заставу.

Позивач вважає вказані рішення податкового органу неправомірними, та такими що підлягають скасуванню, оскільки у ДП «Сервіс» відсутня заборгованість із сплати податку на додану вартість.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Щодо позовних вимог, про зобов’язання Держаної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві списати податковий борг Державного підприємства «Сервіс» в сумі 77 432,45грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

За ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VIII, що набрав чинності з 09.10.2015).

У березні 2014 році мали місце події, пов'язані із тимчасовою окупацією території Автономної Республіки Крим з боку РФ.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території визначаються законом.

З метою вирішення питань пов’язаних з тимчасовою окупованою територією, 12.08.2014 Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» за №1636-VII (далі – Закон №1636), який є спеціальним законом, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», створює вільну економічну зону «Крим» (далі - ВЕЗ «Крим»), та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

За змістом п. 1 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №1636, цей закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування цього закону відбулося 26.09.2014 в газеті «Голос України» у вересні 2014 року, випуск №184, та, як наслідок, Закон №1636 набрав чинності 27.09.2014.

Відповідно до пп. а) п. 15.1 ст. 15 Закону №1636, будь-якій юридичній особі - резиденту України, яка змінює (змінила) своє місцезнаходження з тимчасово окупованої території на іншу територію України - списується податковий борг, суми розстрочених (відстрочених) грошових зобов'язань за будь-якими податками (зборами, обов'язковими платежами), що виникли з моменту тимчасової окупації.

До платників податків, які станом на початок тимчасової окупації мали місцезнаходження на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, починаючи з 1 числа місяця, на який припадає початок тимчасової окупації, не застосовуються фінансові санкції, штрафні санкції та пеня за порушення порядку подання, обчислення, правильності заповнення податкових декларацій та повноти сплати сум податків і зборів, допущені під час здійснення господарської діяльності на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя.

Нормою п. 12.1 ст. 12 Закону №1636 (скасовано з 09.10.2015 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VIII) визначено, що початком тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя вважається дата набрання чинності Резолюцією №68/262 Сесії Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 27 березня 2014 року про підтримку територіальної цілісності України, тобто з 27.03.2014.

Як вже зазначалось, з 09.10.2015 законодавець змінив момент початку тимчасової окупації та визначив його з 20.02.2014 за ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Суд зауважує, що незалежно від зміни законодавцем моменту початку тимчасової окупації, виникнення податкового боргу, розстрочення (відстрочення) суми грошових зобов'язань та зміна місцезнаходження позивача з тимчасово окупованої території на іншу територію України відбулося в період окупації території Автономної Республіки Крим.

З аналізу наведених положень правових норм вбачається, що головними умовами для списання податкового боргу, суми розстрочених (відстрочених) грошових зобов'язань юридичній особі - резиденту України, яка змінює (змінила) своє місцезнаходження з тимчасово окупованої території на іншу територію України, є зміна місцезнаходження платником податків з тимчасово окупованої території на іншу територію України та виникнення податкового боргу, розстрочення (відстрочення) суми грошових зобов'язань з моменту тимчасової окупації.

Судом встановлено, що позивачем дотримано усі умови для списання податкового боргу, зокрема змінено місце знаходження з тимчасово окупованої території на іншу територію України.

Також, судом встановлено, що 08.04.2016 року ДП «Сервіс» зверталось до в.о.начальника ДПІ у Шевченківському районі м. Києва із заявою щодо списання податкового боргу на підставі пп. а) п. 15.1 ст. 15 Закону №1636, однак відповіді не отримано.

З аналізу наведених фактичних обставин вбачається, що у відповідача відсутні передбачених законом підстав для відмови Державному підприємству «Сервіс» у списанні податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 77 432,45 грн., а тому позовні вимоги в частині зобов’язання Держаної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві списати податковий борг Державного підприємства «Сервіс» в сумі 77 432,45грн. підлягають задоволенню.

Що до вимог про визнання протиправними та скасування податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, суду зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Під грошовим зобов'язанням платника податків, згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом пп. 2.1., 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 576, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов'язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки; платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов'язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки; платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки; платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов'язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

У взаємозв'язку з наведеним, пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

У зв'язку з цим та відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України грошове зобов'язання, визначене у податковому повідомленні-рішенні в силу закону вважається неузгодженим та, відповідно, не набуло статусу податкового боргу.

Відповідно до пункту 57.3. статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Поряд з цим, відповідно до пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі: несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

З урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому (пункт 89.2 статті 89).

Абзацом третім п. 89.3 статті 89 Податкового кодексу України передбачено, що опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг.

Така норма закріплена у пункті 2.1 Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 572.

Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису майна за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Акти опису майна реєструються у журналі реєстрації актів опису майна (пункт 2.2 вказаного Порядку).

З аналізу наведених норм вбачається, що обов’язковою умовою як для винесення податкової вимоги так і для прийняття рішення про опис майна у податкову заставу є наявність узгодженого податкового боргу.

Разом з тим, із наданої позивачем копії Акту про результати перевірки дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності сплати податку на додану вартість до бюджету від 03.10.2016 року № 552/26-59-12-06-30, заборгованість із сплати податку на додану вартість у розмірі 17 077 262,45грн. сплачено Державним підприємством «Сервіс» 18.12.2014 року та 25.08.2016 року.

Інформації про існування несплачених зобов’язань з податку на додану вартість станом на час складення Акту, тобто станом на 03.10.2016 року, проведеною перевіркою не встановлено.

Податковим органом, не зважаючи на вимоги суду, доказів існування у ДП «Сервіс» заборгованості із сплати узгодженого зобов’язання з податку на додану вартість не надано, за таких обставин оскаржувана податкова вимога підлягаю скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Враховуючи наведені фактичні обставини суд приходить до переконання, що сума заборгованості із сплати зобов’язань з податку на додану вартість, встановлена податковою вимогою № 7520-17 від 14.09.2016 року в розмірі 112 088,47 є не узгодженою.

Оскільки нормами податкового законодавства прийняття рішення про опис майна у податку заставу ставиться у залежність, до існування у платника податку заборгованості із сплати узгоджених зобов’язань, а відповідачем існування боргу не доведено, таке рішення також підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведені обставини позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Державної податкові інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14.09.2016 року № 7520-17 про сплату нарахованого податкового боргу з податку на додану вартість в розмірі 112 088,47грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві про опис майна у податкову заставу № 2243/26-59-25-17-21 від 20.09.2016 року.

Зобов’язати Держану податкову інспекцію у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві списати податковий борг Державного підприємства «Сервіс» в сумі 77 432,45грн.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на користь державного підприємства «Сервіс» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 350,00грн. (чотири тисячі триста п’ятдесят грн. 00 коп.).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук