Справа № 804/1941/17
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2017 р. Справа № 804/1941/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» до Солом'янського районного Відділ державної виконавчої служби м.Київ головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання протиправними та скасування постанов та зобов'язання вчинити певні дії, -
Позивач зазначив, що прийняті відповідачем постанови про примусове виконання є наслідковими та такими, що продовжують вчинення відповідачем протиправних дій, а отже підлягають скасуванню.
Представник позивача пред'явлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що надав суду всі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог та не заперечував проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданих письмових запереченнях зазначив, що дії Солом'янського відділу ДВС при винесенні оскаржуваних постанов є правомірними, а постанови в свою чергу, такими, які винесено у відповідності до чинного законодавства.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Згідно ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, частина 6 статті 128 КАС України, надає суду можливості проводити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
26.10.2015р. позивачем було отримано постанову відповідача від 16.10.2015р. про відкриття виконавчого провадження, з зазначеним в ній строком добровільного виконання рішення до 22.10.2015р.
03.11.2015 року на підставі вказаної заяви Позивача виконавче провадження було зупинено, про що винесена відповідна Постанова про зупинення виконавчого провадження.
06.12.2016 року позивач повідомив відповідача про добровільне виконання Постанови про накладення стягнень направивши Заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі його фактичного виконання від 05.12.2016 року.
10.05.2017р. ТОВ «Комфі Трейд» було отримано копію Ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2017р. по справі № 804/1941/17 про відмову Позивачу у задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову.
16.05.2017р. в рамках примусового виконання рішень, державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві було винесено Постанови про арешт коштів боржника по виконавчим провадженням № 53674180 та № 53674222, копії яких були направлені Відповідачем до банківських установ.
24.05.2017р. АТ «УкрСиббанк» було примусово списано з рахунку ТОВ «Комфі Трейд» на користь Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві грошові кошти у розмірі 251 грн. та 4116 гри. (витрати виконавчого провадження та виконавчий збір).
Позивач вважає, що дані Постанови державного виконавця є незаконними, прийнятими з порушенням норм чинного законодавства, а, відтак, підлягають скасуванню
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Як вбачається зі змісту ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу вимог ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Статтею 11 даного Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла у момент винесення оскаржуваної Постанови) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Відповідно до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Згідно зі ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
В Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 наводиться визначення виконавчого збору - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання (п.6 Постанови). Тобто за своєю суттю виконавчий збір є своєрідною санкцією за невиконання вимог державного виконавця. Відповідно, для застосування виконавчого збору, як санкції, з боку позивача мала бути наявна протиправна винна поведінка, яка в даному випадку проявлялась би свідомому невиконання Постанови про відкриття виконавчого провадження. Проте такої свідомої поведінки не могло бути, оскільки Позивач не знав і не міг знати про відкриття виконавчого провадження та початок перебігу строку для добровільного виконання.
Так, відповідно до вищезазначених норм, постанова про стягнення з боржника виконавчого збору може бути винесена лише за наступних умов:
повідомлення боржника про наявність у нього обов'язку щодо виконання за виконавчим документом;
свідоме невиконання боржником за виконавчим документом;
ненадання боржником, у зазначений державним виконавцем строк, відповідного підтвердження виконання за виконавчим документом.
При цьому, в постанові про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено строк для добровільного виконання рішення - до 22.10.2015р., а направлена дана Постанова Відповідачем була 24.10.2015р., з недотриманням порядку, встановленим ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, а саме не на юридичну адресу Боржника, що була вказана у виконавчому документі.
Таким чином, Постанова про стягнення виконавчого збору була винесена та направлена з порушенням встановленого порядку та вимог, встановлений Законом України «Про виконавче провадження».
Так, Постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 23.10.2015р., була направлена державним виконавцем 09.03.2017р. на електрону адресу представника Позивача. Проте, відповідно до ч. 8 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.
Так, в судовому засіданні було встановлено, що на момент сплати суми штрафу, а саме 02.12.2016 р. позивачем постанов, крім постанови про відкриття виконавчого провадження та Постанови про зупинення виконавчого провадження, від Відповідача не надходило та в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень були відсутні інші Постанови.
Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень функціонує на підставі Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваної Постанови).
Відповідно до Положення Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень - це комп'ютерна база даних, яка створена за допомогою автоматизованої системи і відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії. Держателем Єдиного реєстру є Державна виконавча служба України, яка забезпечує його ведення. До Єдиного реєстру обов'язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій. Унесення відомостей до Єдиного реєстру здійснюється державним виконавцем або уповноваженою посадовою особою органу ДВЄ.
Відповідно до п.3.3. Положення відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Єдиного реєстру одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія.
Таким чином, постанова про стягнення виконавчого збору мала бути наявна в ЕДРВП 23.10.2015р., однак як зазначено в ЕДРВП дана Постанова була внесена державним виконавцем 09.03.2017р., з огляду на що, є підстави вважати, що постанова про стягнення виконавчого збору від 23.10.2015р. була фактично складена Відповідачем 09.03.2017 року.
Необхідно зазначити, що навіть з урахуванням винесення Постанови про стягнення виконавчого збору 09.03.2017р., державним виконавцем не було дотримано строки та порядок її прийняття, передбачені нормами ст. ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р.
Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.9 ст. 39 зазначеного Закону).
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Враховуючи, що позивачем на адресу відповідача 06.12.2016р. було направлено, а Відповідачем 07.12.2016р. було отримано заяву про закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» з доказами про сплату боргу, оскаржувана Постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята вже після спливу строків для закінчення виконавчого провадження, тобто з порушенням строків для її прийняття
Таким чином, постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 23.10.2015 року є незаконною і безпідставною та такою, що порушує порядок її прийняття, передбачений нормами обох Законів України «Про виконавче провадження» в редакціях від 21.04.1999 року та від 02.06.2016 року.
Відповідно до ч.4 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Тобто, зупинення виконавчого провадження являє собою перерву у вчиненні виконавчих дій на певний термін. Звертаємо увагу, що оскарження виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) є обов'язкової умовою для зупинення цього виконавчого провадження..
03.11.2015 року на підставі вказаної заяви державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконавче провадження було зупинено.
Згідно інформації, що знаходиться в ЕДРВП виконавче провадження було поновлено державним виконавцем 09.03.2017р., про що було винесено відповідну Постанову.
Згідно з ч.5 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувану чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Втім, незважаючи на те, виконавче провадження було зупинено, штраф було сплачено, а заходи примусового виконання не застосовувались, 09.03.2017 року ТОВ «Комфі Трейд» отримало на електрону адресу свого представника оскаржувану Постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09.03.2017р. за ВП №49013453. у розмірі 251. 00 гри.
Таким чином, Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.
Строк для добровільного виконання - до 22.10.2015р. був зазначений у Постанові про відкриття виконавчого провадження, яка була направлена Позивачу Відповідачем лише 24.10.2015р.. що фактично позбавило Позивача можливості добровільно виконати рішення в установлений строк.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві закінчити виконавчі провадження № 53674180 та № 53674222 із зняттям арешту з коштів боржника, суд зазначає наступне.
Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
Оскільки закінчення виконавчого провадження віднесено Законом України «Про виконавче провадження» до виключної компетенції державного виконавця, то суд своїм рішення не вправі підміняти державного виконавця, або прямо вказувати на те, яке рішення останній повинен прийняти.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
У відповідності з п.п.1, 2 ч.2 ст.162 КАС України, суд в порядку адміністративного судочинства може визнати протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення та зобов'язати відповідача вчинити певні дії.
За таких обставин, суд вважає за можливе визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ ГТУЮ у м.Києві від 23 жовтня 2015 року за ВП №49013453 про стягнення виконавчого збору у розмірі 4116 грн.; визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 09 березня 2017 року за ВП № 49013453 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 251,00 грн.; визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53674180; визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53674222, у задоволенні решти позовних вимог відмовити, з викладених вище підстав.
Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалена постанова.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 181 КАС України, суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» до Солом'янського районного Відділ державної виконавчої служби м.Київ головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання протиправними та скасування постанов та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ ГТУЮ у м.Києві від 23 жовтня 2015 року за ВП №49013453 про стягнення виконавчого збору у розмірі 4116 грн.
Визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 09 березня 2017 року за ВП № 49013453 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 251,00 грн.
Визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53674180.
Визнати протиправною та скасувати Постанову Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53674222.
У задоволенні решти позову - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко