Справа № 813/1685/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 року справа № 813/1685/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача Щур О.В.,

представник відповідача Дубан О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним наказу та зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:
ОСОБА_1 ( далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Командира військової частини НОМЕР_1 , в якому згідно уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним наказ від 07.10.2016 № 241 в частині продовження строку контракту про проходження військової служби ОСОБА_1 до закінчення особливого періоду;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 19.11.2013, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, 19.11.2013 між ним та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 укладено контракт, за умовами якого позивач був прийнятий на службу у Збройних Силах України. Відповідно до п. 3 Контракту він є строковим та укладений відповідно до строків встановлених законодавством України, за погодженням сторін на три роки. Таким чином строк дії контракту закінчився 19.11.2016. По закінченню контракту ОСОБА_1 неодноразово звертався до командування по питанню звільнення з військової служби, однак відповіді щодо вирішення питання звільнення з лав Збройних Сил України не отримав. У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся із ще одним рапортом про звільнення з військової служби в зв`язку з закінченням терміну контракту. Також зазначає, що новий контракт під час мобілізації та дії особливого періоду із ним не укладався, тому на правовідносини що виникли при укладанні контракту 19.11.2013 не поширюються вимоги Указів Президента України про часткову мобілізацію чи демобілізацію, а отже і норма Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» про продовження строку дії контракту до оголошення демобілізації.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у запереченнях на адміністративний позов та зазначив, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 за контрактом від 10.11.2013 відповідно до Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 оголошено часткову мобілізацію, а, отже, настав особливий період, що передбачений Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Стверджує, що закінчення терміну мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Повна демобілізація буде можлива лише тоді, коли закінчиться особливий період або буде прийнято рішення Президента України про те, щоб демобілізувати, тобто розпустити всі військові потужності, які зосереджені на сході України. Також зазначає, що позивач не надав другого примірника до персоналу штабу військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) для здійснення відповідного запису, про продовження строку дії контракту. Про що було здійснено запис в першому примірнику контракту ОСОБА_1 . Вважає, що дії командування військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) відповідають вимогам законодавства України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 19.11.2013 укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, у п. 3 якого зазначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.

Наказом т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 07.10.2016 № 241, відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та п. 33 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України старшому солдату ОСОБА_1 , командиру гармати 1 гаубиної самохідно-артилерійської батареї гаубичногоартилерійського дивізіону, НОМЕР_3 , з 19.03.2016 продовжено строк контракту про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту.

ОСОБА_1 12.01.2017 звернувся до командира батареї з рапортом про звільнення його з лав Збойних Сил України відповідно до п. а ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням дії контракту 19.11.2016.

ОСОБА_1 21.02.2017 звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 з рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку з закінченням дії контракту.

У відповідь на рапорт від 21.02.2017 відповідач роз`яснив, що згідно Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" порядок звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту.

Вважаючи наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 07.10.2016 № 241, щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 2232-XII).

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України № 2232-XII, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Частиною 4 ст. 19 Закону України №2232-XII передбачено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Згідно з п. 15 Положення з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України №2232-XII, для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.

Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 23 вказаного Закону, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону № 2232-XII, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

Згідно з п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону України № 2232-XI, звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України № 2232-XII, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Частиною 8 цієї статті передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Таким чином, з системного аналізу вказаних нормативно-правових актів судом встановлено, що законодавець передбачає для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації у разі настання особливого періоду, крім випадків передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України № 2232-XII.

Визначення поняття «особливого періоду» міститься в абз.11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі - Закон України № 1932-XII), у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, визначення поняття «особливого періоду» зазначене у ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон України № 3543-XII), а саме: особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, Указом Президента України від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки у південних і східних регіонах держави внаслідок дальшого втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напроти в державі, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 06.05.2014 «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У зв`язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угруповань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 21.07.2014 «Про часткову мобілізацію», було оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 14.01.2015 № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015.

З огляду на наведене, суд зазначає, що особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 по 02.05.2014; з 07.05.2014 по 21.06.2014; з 24.07.2014 року по 07.09.2014; з 20.01.2015 по 22.08.2015.

Відтак, станом на момент закінчення строку дії контракту, а саме 19.11.2016, та станом на момент звернення позивача до командування військової частини 12.01.2016 та 21.02.2017 з рапортами про звільнення, особливий період в Україні не діяв, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначена п. 2 ч. 9 ст.2 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, рішення військовослужбовця про розірвання контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З огляду на викладене, враховуючи, що строк дії контракту сплинув 19.11.2016, а позивач не виявив бажання продовжувати службу у складі Збройних Сил України, про що повідомив відповідача рапортами від 12.01.2017 та від 21.02.2017, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання контракту від 19.11.2013, тому наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 07.10.2016 № 241 щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 162 КАС України, суд вважає за необхідне в резолютивній частині постанови зазначити про протиправність та скасування оскарженого рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 07.10.2016 № 241 в частині продовження строку контракту про проходження військової служби ОСОБА_1 до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту.

3. Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 19.11.2013, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 .

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 24.07.2017.