Справа № 149/1866/17
Суддя: Войнаревич М. Г.
Дата ухвалення: 2017-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 149/1866/17
Провадження №2-а/149/50/17 Номер рядка звіту 92
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01.08.2017 м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Войнаревича М.Г.,

за участю секретаря Паламарчук Л.В.

відповідача - представник за довіреністю Звірик Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільник адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про зобов'язання Хмільницького ОУПФУ призначити та виплачувати пенсію за віком,-

В С Т А Н О В И В :

12.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про зобов'язання Хмільницького ОУПФУ призначити та виплачувати пенсію за віком.

Позов мотивовано тим, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Великий Митник Хмільницького району Вінницької області, з 1983 року по березень 2000 року був зареєстрований та проживав в м. Хмільник Вінницької області, з травня 2000 року та по даний час проживає в країні Ізраїль та перебуває на обліку в консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль, про що в паспорті громадянина України є відповідні відмітки. Позивач зазначає, що 22.05.2017 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за віком, однак йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують його місце реєстрації в м. Хмільник чи в Хмільницькому районі.

За таких обставин він просить визнати протиправною відмову відповідача у призначенні йому пенсії та зобов'язати відповідача призначити йому пенсію за віком у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача Звірик Т.О. заперечує проти задоволення позову та підтримує письмове заперечення, яке, 21.07.2017 року, надійшло від відповідача, в якому просять відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що в силу ст.ст. 1, 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні правові підстави для призначення пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання в держави з якими Україною не укладені міжнародні договори, що врегульовують питання пенсійного забезпечення таких осіб. Крім того відповідач зазначає, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт або інший документ, який засвідчує особу та місце її проживання (реєстрації).

Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач має трудовий стаж на території України з 29.08.1972 року по 30.03.2000 року, що підтверджується трудовою книжкою від 29.08.1972 року (копія на а.с. 3-4).

Позивач є громадянином України, що підтверджується копією його закордонного паспорту АН 022974 (а.с. 5).

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, а як вбачається з відповіді відповідача, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії лише на тій підставі, що останнім не надано документів, які посвідчують місце проживання (реєстрації) у Хмільницькому районі.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

В даній ситуації позивач має трудовий стаж на території України з 29.08.1972 року по 30.03.2000 року, що підтверджується трудовою книжкою від 29.08.1972 року

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України не доведена правомірність відмови позивачеві у призначенні пенсії, тоді як позивачем надані достатні докази в обґрунтування позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 10, 11, 19, 94, 160, 163, 167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком.

Зобов'язати Хмільницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком, починаючи з дати звернення з заявою про призначення пенсії 22.05.2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмільницький міськрайонний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання постанови апеляційної скарги.

Суддя М.Г. Войнаревич