Справа № 522/6280/17
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1361/17
Справа № 522/6280/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.04.2017 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за яким просив: скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області від 29.09.2016 р. про припинення виплати пенсії гр-ну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та сплатити на користь гр-на ОСОБА_1 суми невиплаченої пенсії за вересень-грудень 2016 року та січень-березень 2017 року; стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач відзначив, що у відповідності до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" йому, гр. ОСОБА_1 , 1953 р.н., за вислугу років на військовій службі з 2000 року на території України була призначена пенсія, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Одеським обласним військовим комісаріатом 08.11.2001 року. Пенсійні виплати він безперешкодно отримував до вересня 2016 року. За весь час, у відповідності до норм чинного законодавства, неодноразово здійснювалась індексація розміру пенсійних виплат. З моменту призначення пенсії і до вересня 2016 року, а це майже 16 років, жодних питань до гр. ОСОБА_1 як у військового комісаріату, так і у Пенсійного фонду України і його регіональних органів, не виникало. Проте, у вересні 2016 року на адресу місця проживання ОСОБА_1 , а саме кв. АДРЕСА_1 , надійшло повідомлення-виклик із вимогою до ОСОБА_1 з`явитись до управління ПФУ з питання припинення йому виплати пенсії. На прийомі позивачу було повідомлено про те, що нібито у пенсійній справі відсутні його паспорт, внаслідок чого йому буде припинена виплата пенсії. При цьому, на прийомі ОСОБА_1 пред`явив як паспорт, так і посвідку на постійне проживання в Україні, видану 26.06.2003 року, а також довідку з місця проживання. Однак, 29.09.2016 року відповідачем було прийнято протиправне, на думку позивача, рішення №99 про припинення виплати пенсії. Підставою позбавлення гр. ОСОБА_1 пенсії в оскаржуваному рішенні визначено, що в матеріалах пенсійної справи нібито відсутні документи, що посвідчують особу та адресу реєстрації місця проживання. Позивач вважає, що вказане рішення жодним чином не відповідає нормам чинного законодавства, грубо порушує його права та законні інтереси громадянина, на захисті якого, крім положень чинного законодавства України, перебувають і норми міжнародного права, що вказує й на відкриту дискримінацію до певних іноземних громадян, що не припустимо в державних органах.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року було відкрито скорочене провадження.

Від відповідача 04.05.2017 року надійшли до суду письмові заперечення, за якими позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити у їх задоволенні з наступного.

Ухвалою суду від 05.05.2017 року справу було призначено до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач та його представник Нестеренко Н.В. (діє на підставі ордеру серії ОД №096424 від 17.07.2017 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивач додатково пояснив, що на виклик відповідача прибув до них та пред`явив їм копію свого паспорту, пенсійного посвідчення, а довідка про місце проживання була наявна у матеріалах справи, у якій також були копії мого паспорту та пенсійного посвідчення. Однак, начальник відділу ГУПФУ в Одеській області у присутності його заступника відмовились приймати вказані документи та у кінці вересня 2016 року позивач дізнався про рішення відповідача о припиненні виплати йому пенсії. До цього жодного разу у працівників органу пенсійного фонду не виникало питань про його реєстрацію (у позивача було місце фактичного проживання). Зазначив, що у 2014 році він подав документи до міграційної служби щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, між тим дане питання до теперішнього часу не вирішене. Представник позивача зазначив, що ними було подано до суду посвідку, яка ніким не відмінена. Рішення органу пенсійного фонду вважають незаконним, оскільки ніде у чинному законодавстві не передбачено такої підстави для припинення виплати пенсії. Пенсійне забезпечення позивача було єдиним його джерелом існування. Вважає, що оскаржуване рішення винесено упереджено.

Представник відповідача Шандиба І.В. (діє на підставі довіреності від 03.01.2017 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Підтримала пояснення, надані у письмових запереченнях та зазначила, що згідно ст. 48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особа, яка звернулася за призначенням пенсії, пред`являє паспорт або інший документ, що засвідчує особу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» N 5492-УІ від 20.11.2012 документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус. Позивачем до позову додано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні від 26.06.2003р., яка діяла до 26.06.2005 року. Однак, нова посвідка на постійне проживання Позивачем чи будь-які інші документи, що засвідчують особу згідно вимог вищезазначеною закону ні до головного управління, ні до суду не подавались. У матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували законне перебування Позивача та постійне місце проживання на теперішній час на території України (останні відомості надавались 2011-2014 роках). З метою перевірки можливого місяця реєстрації та проживання Позивача, головним управлінням було здійснено 30.09.2016 запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено головне управління про те, що Позивач зареєстрованим/знятим з реєстрації по м. Одесі та області не значиться. Також, головне управління листом від 13.09.2016 № 3440/5 Позивача викликало для уточнення вищевказаних питань та надання необхідних документів, проте Позивачем не було представлено будь-яких документів, які б підтверджували його право на подальше отримання пенсійних виплат. У зв`язку з ненаданням Позивачем документів, що посвідчують особу згідно Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" та документів, які б підтверджували постійне місце проживання на території України, ОСОБА_1 рішенням головного управління від 29.09.2016 № 99 було припинено виплату пенсії. Вважає, що оскаржуване рішення відповідає чинному законодавство та було прийнято у межах повноважень, визначних законом. Заперечувала проти вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Не заперечувала той факт, що в оскаржуваному рішенні від №99 від 29.09.2016 року не зазначили норми, на підставі якої було припинено виплату пенсії. При цьому, посилалась, що норма Закону передбачено припинення виплати пенсії «з будь-яких інших обставин». Зазначила, що позивача неодноразово викликали до пенсійного фонду, починаючи з 2011 року по 2014 рік. У вересні 2016 року позивача також викликали та була з ним розмова на особистому прийому, і у листі йому було повідомлено про необхідність надати відповідні документи (паспорт, посвідку).29.09.2016 року вони постановили рішення на підставі наявних матеріалів пенсійної справи, і там не було свіжої довідки з місця проживання, лише за 2011 рік. Позивач не надав інформації щодо місця реєстрації. Після прийнятого ними рішення головним управлінням було здійснено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації позивача. Зазначила, що поновлення виплати пенсії можливе лише після надання позивачем відповідних документів. Вказала, що пенсія за вересень була нарахована позивачу у серпні 2016 року та була ним отримана до 10.09.2016 року.

Дослідивши матеріали справи з урахування пояснень, наданими особами, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1953 р.н., з 2000 року на території України була призначена пенсія за вислугу років у відповідності до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Одеським обласним військовим комісаріатом.

На адресу позивача відповідачем було направлено повідомлення від 13.09.2016 року щодо необхідності звернутись до управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУПФУ в Одеській області з питання припинення виплати пенсії. Зазначено про необхідність при собі мати паспорт громадянина України або посвідки на постійне проживання.

З восени 2016 року виплата пенсії позивачу була припинена.

На запит адвоката позивача від 29.09.2016 року №07/09/16 ГУПФУ в Одеській області листом від 05.10.2016 року №12666/03 повідомило, що у зв`язку з проведенням перевірки правильності виплати пенсій, які призначені відповідно до Закону від 09.04.1992 року №2262, та відсутності у матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 документа, що посвідчує особу та адресу реєстрації місця проживання, виплату пенсії було припинено з 01.10.2016 року. До листа було надано копію рішення Головного управління ПФУ в Одеській області №99.

З вказаного рішення №99 від 29.09.2016 року вбачається, що відповідачем за розглядом пенсійної справи №ЮО 100435 (МО) ОСОБА_1 було прийнято рішення про припинення виплати пенсії з 01.10.2016 року.

На запит адвоката позивача від 20.01.2017 року №07/09/16 ГУПФУ в Одеській області листом від 26.01.2017 року повідомило, що у пенсійній справі ОСОБА_1 відсутні документи, що засвідчують особу, згідно з повідомленням відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області він зареєстрованим чи знятим з реєстрації по Одеській області не значиться, а тому з 01.10.2016 року виплату пенсії призупинено до надання пенсіонером відповідних документів. Зазначено, що надати розмір невиплаченої пенсії ОСОБА_1 немає можливості.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУПФУ в Одеській області, позивач звернувся до суду з дійсним позовом.

У відповідності до ст..1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», право на пенсійне забезпечення на умовах цього закону мають звільнені зі служби, зокрема, громадяни інших держав із числа військовослужбовців

збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 2 Закону передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Згідно до положень ст.. 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення. Особа, яка звернулася за призначенням пенсії, пред`являє паспорт або інший документ, що засвідчує особу.

З пояснень сторін встановлено, що при зверненні у 2000 році до органу пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 було пред`явлено паспорт громадянина Російської Федерації, виданий Богучарським РВВС Воронезької області 07.12.2000 року.

Факт наявності у матеріалах пенсійної справи копії вказаного паспорту не заперечувався сторонами. Також, було зазначено про наявність копії тимчасової посвідки ОСОБА_1 на постійне проживання серії ОД №826/2003, видану ВПР та МР м. Одеси 26.06.2003 року.

Згідно до положень ст.. 49 Закону, документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.

У матеріалах справи наявна копія пенсійного посвідчення позивача серії НОМЕР_1 , виданого 08.11.2001 року Одеським обласним військовим комісаріатом.

У відповідності до положень ст.. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Між тим, суд вбачає, що позивач не є пенсіонером з числа військовослужбовців строкової служби, на що неодноразово звертав увагу позивач як при зустрічах в органі пенсійного фонду, так і в суді.

У відповідності до ч.2, 4 ст. 52 вищевказаного Закону України, іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України. За бажанням пенсіонера доставка пенсії може здійснюватися через підприємства зв`язку за місцем його фактичного проживання незалежно від реєстрації місця проживання.
Положенням ст.. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Між тим, жодним положенням чинного нормативного акту не передбачено, що виплата призначеної пенсії припиняється у зв`язку з відсутністю у матеріалах пенсійної справи документа, що освідчує особу, та адресу реєстрації місця проживання.

Стаття 46 Конституції України, ст. 22 Загальної декларації прав людини, ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 23 Європейської соціальної хартії (переглянутої) закріплюють право особи на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Разом з тим, п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначається форми і види пенсійного забезпечення.

При цьому, Конституція України (ст. 24), Загальна декларація прав людини (ст. ст. 2, 7), Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права (ст. 2), Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14, ст. 1 Протоколу N 12 до Конвенції) закріплюють принцип рівності осіб та визначають, що права особи, в тому числі і право на соціальний захист має здійснюватися без дискримінації за будь-якою ознакою.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації визначено Законом України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 6 вересня 2012 року N 5207-VI (надалі - Закон N 5207-VI).

За загальним визначенням ст. 1 названого Закону дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

У силу приписів ст. 1 Закону N 5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 6 цього ж Закону визначено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно частини другої статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У статті 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Слід також зауважити, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 здійснено відповідачем без посилання на конкретні положення чинного законодавства, не вмотивовані відповідним положенням Закону у пенсійній сфері, що, в свою чергу, суперечить ст. 19 Конституції України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що встановлення додаткових вимог для ОСОБА_2 з числа пенсіонерів при отриманні соціальних (у тому числі пенсійних) виплат вказує наявність нерівного поводження в порівнянні з іншими пенсіонерами, що призводить до обмеження його можливості у реалізації свого права, гарантованого державною на соціальний захист.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України N 7 від 20.05.2013 року "Про судове рішення в адміністративній справі" визначено, що із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин саме від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 КАС України на кожну зі сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Отже, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову.

Зокрема, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області від 29.09.2016 р. про припинення виплати пенсії гр-ну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Суд враховує положення ч.3 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно якої виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія.
Таким чином, суд вважає за можливе лише частково задовольнити вимоги позивача щодо зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та сплатити на користь гр-на ОСОБА_1 суми невиплаченої пенсії, а саме за період з жовтня 2016 року. Належних та допустимих доказів стосовно того, що ОСОБА_1 не було нараховано та виплачену пенсію за вересень 2016 року, позивач до суду не надав.

Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., посилаючись на порушення його прав.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини, суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позивачем своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди (а саме в частині того, що внаслідок неправомірного рішення органу пенсійного фонду з припиненням виплати пенсії позивач був позбавлений єдиного джерела свого існування), тому вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 570 (дві тисячі п`ятсот сімдесят грн.. 00 коп.) гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст..1, 3, 8, 19, 22, 24, 46, 64, 129-1 Конституції України, ст.,4, 8, 15, 47, 49 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст..23 ЦК України, ст.ст. 7-9, 11, 71, 158, 160, 162, 163, 167, п. 1. ч. 1 ст. 256 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №99 від 29.09.2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму невиплаченої пенсії, починаючи з жовтня 2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 570 (дві тисячі п`ятсот сімдесят грн.. 00 коп.) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси.

Суддя Л.В. Домусчі

18.07.2017