Справа № 592/2569/17
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 р.Справа № 592/2569/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.03.2017 по справі № 592/2569/17

за позовом ОСОБА_1

до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд визнати протиправними та скасувати розпорядження № 9681 від 18.10.2016 та № 813566 від 18.01.2017 в частині призначення йому щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 % його суддівської винагороди, зобов'язавши відповідача призначити йому щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % та виплатити недоотримані ним кошти; зобов'язати відповідача перерахувати призначене йому щомісячне довічне утримання у зв'язку зі зміною розміру складової суддівської винагороди - мінімальної заробітної плати - з 01 грудня 2016 року, виплативши йому недоотримані ним кошти.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.03.2017 адміністративий позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними та скасовано розпорядження № 9681 від 18.10.2016 року та № 813566 від 18.01.2017 року Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 % його суддівської винагороди.

Зобов'язано Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % його суддівської винагороди та виплатити йому недоотримані ним кошти.

Зобов'язано Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області перерахувати призначене ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання у зв'язку зі зміною розміру складової суддівської винагороди - мінімальної заробітної плати з 1 грудня 2016 року та виплатити йому недоотримані ним кошти.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обгрунтування доводів апеляційної скарги, вказав, що відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453 робота на посаді юрисконсульта 1-шої категорії з судової роботи та провідного консультанта управління юстиції Сумського облвиконкому, половина навчання у юридичному інституті, служба у Збройних Силах не враховується до стажу роботи на посаді судді, а тому її зарахування до стажу судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання є безпідставним.

Позивач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, до початку судового засідання суду апеляційної інстанції надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з квітня 1994 року по травень 2008 року працював суддею Ковпаківського районного суду м. Суми, а з травня 2008 року по вересень 2016 року працював суддею Апеляційного суду Сумської області.

Позивач має стаж роботи на посаді судді 22 роки 5 місяців 16 днів, звільнений з посади судді Апеляційного суду Сумської області у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII.

Згідно записів у трудовій книжці позивач має стаж роботи консультантом 1-ї категорії по судовій роботі управління юстиції Сумського облвиконкому - 1 рік 1 місяць 4 дні, консультантом по судовій роботі в управлінні юстиції Сумської облдержадміністрації - 3 роки 1 місяць 5 днів; половина строку навчання у юридичному інституті - 1 рік 10 місяців 29 днів; проходження служби на території СРСР - 7 місяців 9 днів, в складі обмеженого контингенту радянських військ на території ДРА - 1 рік 5 місяців 9 днів, останнє у пільговому перерахунку складає 4 роки 3 місяці 27 днів; безпосередня участь у антитерористичній операції у пільговому перерахунку - 1 рік 8 місяців 8 днів.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Сумському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області, як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 84 % від розміру грошового утримання судді на відповідній посаді.

Для врахування проценту розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці пенсійним органом враховано стаж роботи позивача на посаді судді, а саме 22 роки 5 місяців 16 днів.

18.10.2016 відповідачем було прийнято розпорядження № 9681 про виплату з 27.09.2016 ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у сумі 23059,1 грн., що становить 84 % від суддівської винагороди позивача (27115,0 грн.).

05.12.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку довічного утримання у зв'язку зі зміною розміру складової суддівської винагороди - мінімальної заробітної плати, однак позивачу був проведений перерахунок щомісячного довічного утримання із розрахунку 84 % від його суддівської винагороди 29920 грн., що підтверджується розпорядженням № 813566 від 18.01.2017 (а.с. 117).

Листом від 20.02.2017 № 34/3 Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду Сумської області повідомило про відсутність підстав для зарахування періодів роботи консультантом 1-ї категорії по судовій роботі управління юстиції Сумського облвиконкому та консультантом по судовій роботі в управлінні юстиції Сумської облдержадміністрації до стажу роботи, що дає право на призначення довічного грошового утримання (а.с. 7).

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на отримання довічного грошового утримання спірних періодів роботи, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці помилково не було враховано до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, період роботи консультантом по судовій роботі в управлінні юстиції Сумської облдержадміністрації 3 роки 1 місяць 5 днів, половина строку навчання у юридичному інституті 1 рік 10 місяців 29 днів, проходження служби на території СРСР 7 місяців 9 днів, у складі обмеженого контингенту радянських військ на території ДРА 1 рік 5 місяців 9 днів, в пільговому перерахунку складає 4 роки 3 місяці 27 днів, безпосередня участь у антитерористичній операції у пільговому перерахунку 1 рік 8 місяців 8 днів. А тому, оскільки загальний стаж складає 34 роки 4 дні, позивач має право на отримання та перерахунок щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків грошового утримання працюючого судді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Щомісячне довічне грошове утримання судді - це спрямована на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання, та по своїй правовій природі не є пенсією.

Відповідно до п. 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон України № 1402-VII), який набрав чинності 30.09.2016, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

На час виходу позивача у відставку був чинним Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон України № 2453-VI), згідно ст. 120 якого було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч.2 ст. 141 Закону України № 2453-VI, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія.

Відповідно до ч.3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 положення частини третьої статті 141 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Керуючись частиною другою статті 70 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що пенсійним органом виплачується позивачу щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 84% з урахування його стажу виключно на посаді судді - 22 роки 05 місяців 16 днів, а не стажу роботи, що дає право на отримання довічного грошового утримання - 34 рік 4 дня у розмірі 90%.

Згідно з вимогами ст. 135 Закону № 2453-VІ до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VІ (у редакції Закону від 07.07.2010) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції від 7 липня 2010 року зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-XII кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Крім того, згідно п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Також, у відповідності до Указів Президента України № 584/95 від 10.07.1995 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та № 1061/2002 від 25.11.2002 "Про внесення змін до Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584", до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку і навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, крім стажу роботи на посаді судді 22 роки 05 місяців 16 днів, позивачу у стаж роботи, який дає право на отримання довічного грошового утримання необхідно було зарахувати час роботи, який складається з періоду роботи консультантом по судовій роботі в управлінні юстиції Сумської облдержадміністрації 3 роки 1 місяць 5 днів, половина строку навчання у юридичному інституті 1 рік 10 місяців 29 днів, проходження служби на території СРСР 7 місяців 9 днів, у складі обмеженого контингенту радянських військ на території ДРА 1 рік 5 місяців 9 днів, в пільговому перерахунку складає 4 роки 3 місяці 27 днів, безпосередня участь у антитерористичній операції у пільговому перерахунку 1 рік 8 місяців 8 днів.

Таким чином, на час призначення довічного грошового утримання стаж роботи позивача, що дає йому право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 34 роки 4 дня, а тому відповідно до ч. 3 ст.138, ст. 141 Закону № 2453-VІ він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 % від грошового утримання судді на відповідній посаді (14 років стажу понад 20 років збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді).

Доводи апелянта про безпідставність посилання суду першої інстанції на пункт 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, оскільки на день виходу позивачу у відставку вказаний пункт Закону скасовано, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Пункт 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (редакція до 25.03.2015) передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової служби та час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів.

Станом на час дії указаних нормативно-правових актів позивач вже мав стаж роботи на посаді судді більше 10 років.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону України № 2453-VI, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 47 Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким "…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової служби та час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді і які були у подальшому звужені.

Колегія суддів зазначає, що внесенням змін у Закон України № 2453-VI, шляхом викладення його у новій редакції Законом України від 12.02.2015 № 192-VIІ "Про забезпечення права на справедливий суд" (набрав чинності 29.03.2015) було виключено пункт 11 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України № 2453-VI, який передбачав визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Разом із тим, на момент набрання чинності Закону України № 192-VIІ (29.03.2015) у позивача вже був в наявності стаж, який давав право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, тому спірні періоди мають враховуватися під час визначення розміру щомісячного грошового утримання судді.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та всупереч статі 22 КАС України не передано адміністративну справу на розгляд до іншого адміністративного суду, оскільки позивач був суддею Ковпаківського районного суду м. Суми, то колегія суддів звертає увагу на те, що вказаною нормою регулюються питання передачі справи до іншого суду у випадку якщо стороною у справі є суд, в якому розглядається справа, або суддя цього суду, в той час як позивач станом на час розгляду справу вже не був суддею Ковпаківського районного суду м. Суми, що виключає процедурні порушення під час розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неможливість пільгового обчислення стажу для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки як встановлено судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції по справі № 2-3377/2005 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Сумській області, які залишені в силі постановою Верховного Суду України від 14 жовтня 2008 року, час військової служби позивача під час виконання ним інтернаціонального обов'язку в складі обмеження контингенту Радянських військ в Республіці Афганістан слід розраховувати як один місяць служби за три і його пільговий стаж, який повинен зараховуватися до стажу трудової діяльності, в тому числі на посаді судді, становить 4 роки 3 місяці 27 днів (1 рік 5 місяців 9 днів х 3).

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність дій Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не зарахування позивачу до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, окрім стажу роботи на посаді судді 22 роки 05 місяців 16 днів, також: періоду роботи консультантом по судовій роботі в управлінні юстиції Сумської облдержадміністрації 3 роки 1 місяць 5 днів, половина строку навчання у юридичному інституті 1 рік 10 місяців 29 днів, проходження служби на території СРСР 7 місяців 9 днів, у складі обмеженого контингенту радянських військ на території ДРА 1 рік 5 місяців 9 днів, в пільговому перерахунку складає 4 роки 3 місяці 27 днів, безпосередня участь у антитерористичній операції у пільговому перерахунку 1 рік 8 місяців 8 днів та висновком про неправомірність дій щодо призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 84 % його суддівської винагороди

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області залишити без задоволення.

Постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.03.2017 по справі № 592/2569/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.

Повний текст ухвали виготовлений 24.04.2017