Справа № 826/5152/16
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5152/16 Головуючий у 1-й інстанції: Вєкуа Н.Г. Суддя-доповідач: Лічевецький І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Мацедонської В.Е., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2017 року адміністративну справу за позовом особи без громадянства ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Особа без громадянства ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 лютого 2016 року № 110-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 110-16 від 25.02.2016 року про відмову у визнанні особи без громадянства ОСОБА_1 Зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась у місті Газа, незаміжня, дітей немає, за національністю - арабка, за віросповіданням - мусульманка.

24 грудня 2014 року перетнула державний кордон України літаком на підставі візи.

24 березня 2015 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду названої заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 08.07.2015 р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатками до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.10.2015 року та 21.12.2015 року Головним управління Державної міграційної служби України в м. Києві рекомендовано державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 110-16 від 25.02.2016 року відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення вмотивовано тим, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 р. № 3671-VI (надалі за текстом - «Закон № 3671-VI») відсутні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671-VI.

Пункт 1 статті 1 цього Закону визначає біженця, як особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 названої статті Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно частини 6 статті 5 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 названої статті Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У цій справі під час співбесід від 10.04.2015 року, 12.06.2015 року позивач вказав, що звернувся за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через те, що в Палестині, а саме в секторі Газа наявний збройний військовий конфлікт, що загрожує життю та здоров'ю заявника.

Відкриті джерела інформації свідчать, що м. Газа де-факто знаходиться під керуванням організації ХАМАС.

При цьому, ситуація в місті Газа на сьогодні є нестабільною, місто залишається під повітряною, морською, сухопутною блокадою Ізраїлю, має місце різке зростання кількості вбивств.

Не може бути залишеним поза увагою і той факт, що Міністерство закордонних справ України, у зв'язку із загостренням безпекової ситуації в Ізраїлі та Палестині, неодноразово рекомендувало громадянам України утриматися від поїздок до Ізраїлю та Палестинської Автономії, відвідання палестинських територій та населених пунктів Ізраїлю, розташованих у безпосередній близькості від Сектору Газа, а тим, хто вже перебуває у вказаному регіоні - невідкладно залишити його територію (http://mfa.gov.ua/ua/press-center/comments/4345-rekomendaciji-gromadyanam-ukrajini-u-zvjazku-iz-zagostrennyam-bezpekovoji-situaciji-v-izrajili; http://spain.mfa.gov.ua/ua/press-center/comments/2046-rekomendaciji-gromadyanam-ukrajini-u-zvjazku-z-rizkim-zagostrennyam-bezpekovoji-situaciji-ta-provedennyam-antiteroristichnoji-operaciji-u-sektori-gaza).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 25 лютого 2016 року № 110-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам ч.3 ст. 2 КАС України щодо законності та обґрунтованості.

Відповідно ж до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до них норми матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що місцевим адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 198, 200, 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі в 20-ти денний строк з дня складення ухвали в повному обсязі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, з подачею документу про сплату судового збору, а також копій касаційної скарги відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, та копій оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя В.Е.Мацедонська

Ухвала складена в повному обсязі 25 липня 2017 р.

Головуючий суддя Лічевецький І.О.

Судді: Мацедонська В.Е.

Мельничук В.П.