Справа № 804/2638/17
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"27" липня 2017 р.Справа № 804/2638/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Федосєєвої Ю.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року у справі №804/2638/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 24.04.2017 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправними дії ТУ ДСА в Дніпропетровській області щодо надання йому невірної довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання №Б-с-136 від 31.01.2017 року, та зобов'язати відповідача надати йому довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 3200 грн., встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийнти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матералами справи, що ОСОБА_1 з квітня 1990 року по 31.12.2010 року працював на посаді судді та голови Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.57-60).

У зв'язку з виходом у відставку позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, встановленому ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року що відповідає 90 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, розмір якого залежав від розміру мінімальної заробітної плати посадового окладу працюючого судді місцевого суду. На грудень 2016 року грошове утримання працюючого судді дорівнював 16000 грн..

04.01.2017 року позивач звернувся до ТУ ДСА у Дніпропетровській області з заявою про надання йому довідки про розмір заробітної плати працюючого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська на січень 2017 року з метою перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку із встановленням Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 року» з 01.01.2017 року мінімальної заробітної плати на рівні 3200 грн. (а.с.6).

Територіальним управлінням ДСА у Дніпропетровській області видано позивачу довідку за №Б-с-136 від 31.01.2017 року, згідно якої посадовий оклад судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська станом на 01.01.2017 року визначений у розмірі 16000 грн. (а.с.7).

Позивач не погодився з таким розміром заробітної плати для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та оскаржив дії відповідача до суду.

Правовідносини щодо суддівської винагороди та відповідно і щомісячного довічного грошового утримання судді врегульовані Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VШ (далі по тексту - Закон №1402), ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ, що діє в частині нарахування та виплати суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (далі по тексту - Закон №2453), Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 року» та Бюджетним кодексом України.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402 встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 ст.22 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

В той же час, п.23 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання, суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453.

Так, ч.3 ст.133 Закону №2453 встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

06.12.2016 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №1774 (далі по тексту - Закон №1774), який набрав чинності з 01.01.2017 року. Згідно з п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн..

Згідно зі ст.ст.7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на працездатну особу станом на 01.01.2017 року встановлено у розмірі 1600 грн., а мінімальна заробітна плата на місяць - 3200 грн..

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства України свідчить про те, що до 01.01.2017 року посадовий оклад судді місцевого суду залежав від розмірі мінімальної заробітної плати, який станом на 01.12.2016 року складав 1600 грн. та після 01.01.2017 року вказаними вище змінами визначено посадовий оклад судді місцевого суду у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. При цьому п.23 розділу ХП Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 визначено, що суддя місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до Закону №2453, тобто 10 мінімальних заробітних плат.

Між тим, Законом №1774 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати і до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн..

Таким чином, вказані норми Закону №1774 є чинними на теперішній час, неконституційними у встановленому законодавством України порядку не визнавались.

Крім того, ч.1 ст.135 Закону №1402 встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Проте, вказана норма не забороняє законодавцю внесення змін до цього Закону в частині визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді іншими законами, зокрема, Законом №1774.

Крім того, Законом №1774 внесені зміни і в частині визначення розміру суддівської винагороди шляхом викладення ст.135 Закону № 1402 у іншій редакції, яка набрала чинності також з 01.01.2017 року та вказані норми статті застосовуються у даний час при обчисленні та виплаті суддівської винагороди, є чинними та не визнані неконституційними.

З огляду не викладене, відсутні підстави не застосовувати п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774, в той час, коли застосовується і діє ст.135 Закону №1402 щодо визначення розміру суддівської винагороди із змінами та доповненнями, які також були внесені Законом №1774 та є чинними на час виникнення спірних правовідносин та на теперішній час.

Колегія суддів враховує норми ст.22 Конституції України про те, що конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивачу надавалась довідка про заробітну плату працюючого судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №Б-с-2175 від 12.12.2016 року, відповідно до якої заробітна плата діючого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська станом на 01.12.2016 року становить 16000 грн.(оклад) та 11200 грн. (надбавка за вислугу років -70% окл.) (а.с.8).

Оскаржувана довідка за №Б-с-136 від 31.01.2017 року містить такі ж самі відомості про заробітну плату працюючого судді з посадовим окладом 16000 грн. станом на 01.01.2017 року (а.с.7).

Щомісячне довічне грошове утримання позивача як на 01.12.2016 року так і на 01.01.2017 року розраховується однаково із розрахунку посадового окладу судді в суммі 16000 грн. та надбавки за вислугу років (70%-окл.)-11200 грн., що у загальній сумі становить 27200 грн. та виходячи з 90 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді згідно ч.3 ст.138 Закону №2453 (чинного на момент призначення позивачу грошового утримання) щомісячне довічне грошове утримання позивача як судді у відставці складає 24480 грн..

На переконання суду щомісячне довічне грошове утримання позивача на рівні 24480 грн. є належним щомісячним довічним грошовим утриманням для судді у відставці та є гарантією незалежності судді з урахуванням рівня фінансового та соціального забезпечення населення країни.

Таким чином з аналізу вказаних довідок та норм чинного законодавства, розмір заробітної плати для обчислення заробітної плати працюючого судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не скасований та не зменшений, а тому відсутні підстави для висновку про звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача.

Внесеними Законом №1774 змінами до законів України (у яких було визначено мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для визначення посадових окладів), в частині щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача не відбулося, а отже, відсутні порушення вимог ст.22 Конституції України.

Крім того, відповідно до вимог ст.148 Закону №1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, Державна судова адміністрація України.

Статтею 149 Закону №1402 визначено порядок фінансування судів, згідно якого суди фінансуються за кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку встановленому Бюджетним кодексом України.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом України про Державний бюджет України.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші видатки заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Із заперечень відповідача на адміністративний позов та на апеляційну скаргу вбачається, що а ні Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а ні кошторисом Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська не передбачено посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання та не здійснює правосуддя, у розмірі 32000 грн..

Посилання апелянта на те, що до Закону №2453 не вносились зміни щодо визначення розміру суддівської винагороди, є помилковими та колегією суддів до увага не приймаються, оскільки з урахуванням вимог п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774 від 16.12.2016 року, який набрав чинності з 01.01.2017 року, передбачено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн..

Вказана норма діє на теперішній час та у встановленому законом порядку неконституційною не визнавалась.

Посилання апелянта на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та перебуваючи на посаді судді, позивач розраховував на те, що може скористатися гарантіями соціального забезпечення, які надає йому держава, включаючи й право на перерахунок щомісячного довічного грощового утримання, сподіваючись при цьому на передбачуваність законодавства, колегією суддів до уваги не приймається з огляду на наступне.

Відповідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Конституційний суд України в своєму рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судом першої інстанції вірно зроблений висновок, що надання відповідачем ОСОБА_1 довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання №Б-с-136 від 31.01.2017 року, не призвело до зменшення розміру пенсії, яку він отримував до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2017 року у справі №П/811/322/17 з огляду на те, що вказані судові рішення не стосуються прав і обов'язків ОСОБА_1 по данній справі, а тому не є доказами у розумінні ч.1 ст.72 КАС України. В адміністративній справі №П/811/322/17, на рішення по якій посилається ОСОБА_1, інші сторони та інші вимоги, а тому підстави для врахування висновків суду у справі №П/811/322/17 при розгляді даної справи у адміністративного суду відсутні.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Дніпропетровській області доведено правомірність дій щодо надання позивачу довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій посадовий оклад судді визначений у розмірі 16000 грн., то ж відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року у справі №804/2638/17 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року у справі №804/2638/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 31 липня 2017 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак