Справа № 804/5248/16
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2017 р. Справа № 804/5248/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуючий адміністратор пенсійних фондів "Паритет" про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії, -
В серпні 2015 року Відкритий пенсійний фонд "ПриватФонд" звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", в якому позивач просить:
1. Визнати неправомірною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо:
нездійснення виплати відкритому пенсійному фонду "ПриватФонд" коштів з депозиту у розмірі 1400000,00 грн., що розміщені за Додатковим договором № 2 в рамках Генеральної угоди № Д-2025984/01/1855;
2. Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити:
В межах розгляду справи до участі залучено третю особу - товариство з обмеженою відповідальністю "Керуючий адміністратор пенсійних фондів "Паритет".
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, Відкритий пенсійний фонд "ПриватФонд" звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 02.08.2016 року касаційну скаргу Відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" - задоволено частково.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до розпорядження по Дніпропетровському окружному адміністративному суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи від 01.02.2017 року справу передано судді Єфановій О.В., справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.
У квітні 2017 року представником позивача подано заяву, якою прохальну частину позову викладено в іншій редакції, а саме :
1. Визнати неправомірною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів Кадирова Владислава Володимировича щодо:
нездійснення виплати Відкритому пенсійному фонду "ПриватФонд" пенсійних активів у розмірі 1400000.00 грн. (один мільйон чотириста тисяч грн. 00 коп.) з депозиту, що розміщені в AT "Дельта Банк" за Додатковим договором № 2 в рамках Генеральної угоди №Д-2025984/01/1855;
Разом з тим, надано додаткові пояснення по суті позовних вимог щодо того, що кошти, які позивач розмістив на рахунках в АТ «Дельта Банк» є пенсійними активами пенсійного фонду, а тому банк, що ліквідується зобов'язаний повернути пенсійні активи в повному обсязі їх законному розпоряднику, визначеному Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення».
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, навівши доводи та обґрунтування, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та поясненнях до неї.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що наведені позивачем в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, до договору не додавався перелік вкладників, а повернення коштів з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передбачає відшкодування вкладів саме фізичних осіб які є власниками іменного сертифіката.
Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши про їх необґрунтованість та безпідставність. Послався на ч.5 ст.50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції Закону №1586-VII, якою передбачено, що до ліквідаційної маси не включаються активи недержавного пенсійного фонду (крім депозитів), зберігачем яких є банк. В даному випадку АТ «Дельта Банк» не є зберігачем коштів - активів пенсійного фонду (зберігачем активів є ЗАТ КБ «ПриватБанк» що не заперечується позивачем), а тому спірні кошти за своєю природою є депозитними, то з урахуванням вимог Закону України "Про систему гарантування вкладу фізичних осіб", яким є спеціальним під час тимчасової адміністрації та ліквідації банків, такі кошти повертаються таким банком у черговості, встановленій пунктом сьомим частини першої статті 52 закону.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений.
Тому суд ухвали подальший розгляд справи здійснювати в письмовому провадженні, відповідно до приписів ст.128 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про управління активами №КА-1 від 25 квітня 2005 року ТОВ "Керуючий адміністратор пенсійних фондів", яке діяло від імені, в інтересах та за рахунок Відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" (Вкладник) 28 січня 2014 року укладено з Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (Банк) Генеральну угоду № Д-2025984/01/1855 про розміщення коштів в рамках депозитної лінії "Актуальна", (далі - Генеральна угода).
Відповідно до п.1.1. Генеральної угоди "Вкладник" розміщує, а "Банк" приймає грошові кошти (далі - "Вклад") в сумі та на строки, обумовлені додатковими договорами, укладеними в рамках цієї Генеральної угоди, які є її невід'ємними частинами.
30.01.2014 року між Сторонами укладено Додатковий договір №1 в рамках Генеральної угоди за умовами пункту 1 якого Вкладник розміщує, а Банк приймає на Рахунок вклад в сумі 3200000,00 грн. Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1. цього Договору, здійснюється з 30 січня 2014 року (Дата внесення) до 29 січня 2015 року (Дата повернення). Нарахування процентів на суму Вкладу здійснюється за ставкою 19,0% процентів річних. Платіжним дорученням від 30 січня 2014 року за № 1111 Вкладником перераховано 3200000 грн. зі свого банківського рахунку, відкритому в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на Рахунок, відкритий в АТ "Дельта Банк" відповідно до Генеральної угоди.
Договором № 1 від 29 січня 2015 року про внесення змін до Додаткового договору № 1 в рамках Генеральної угоди Сторони домовились викласти пункт 2 Договору в наступній редакції: Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1 цього Договору, здійснюється з 29 січня 2015 року (Дата внесення) до 19 лютого 2015 року (Дата повернення).
11 вересня 2014 року між Сторонами укладено Додатковий договір № 2 в рамках Генеральної угоди за умовами пункту 1 якого Вкладник розміщує, а Банк приймає на Рахунок вклад в сумі 1400000,00 грн. Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1. цього Договору, здійснюється з 11 вересня 2014 року (Дата внесення) до 11 березня 2015 року (Дата повернення). Платіжним дорученням від 11 вересня 2014 року Вкладником перераховано 1400000 грн. зі свого банківського рахунку, відкритому в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на Рахунок, відкритий в АТ "Дельта Банк" відповідно до Генеральної угоди.
Платіжне доручення № 1 не було виконано банком, на адресу позивача інформації про причини невиконання останнього в порядку, передбаченому п.4.1.6 договору банківського рахунку, не надходило.
05.03.2015 року позивачем направлено на адресу Банку лист вих. № П-00-15/41, який був ним отриманий 06.03.15 року, з проханням виконати зобов'язання відповідно до п.2 додаткового договору в належний строк, тобто до 11.03.2015 р. - повернути вклад в сумі 1400000 грн. та нараховані проценти.
02.03.2015 року постановою Правління Національного банку України № 150 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 розпочато з 03.03.2015 року процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

Як зазначив в позові позивач - 22.04.2015 року з листом за вих.№ П-00-15/64 позивач звернувся до голови тимчасової адміністрації ПАТ «ДельтаБанк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з проханням повернути грошові кошти в сумі 5359953,41 грн. на банківський рахунок №, відкритий йому в ПАТ КБ «ПриватБанк». Встановлено, що дані про те, що кошти є пенсійними активами до листа не додавались, що протирічить поясненням позивача.

Та як встановлено з матеріалів справи - зазначений лист направлявся до Фонду гарантування вкладів як копія (до відома), тобто лист адресований Голові тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк», а тому жодного звернення про повернення коштів до фонду гарантування вкладів не здійснювалось і, як наслідок, не мало бути вирішено.

Позивачем, з метою повернення депозитних коштів, направлялись листи 24.02.3015 року Голові Ради директорів ПАТ «ДельтаБанк, 05.03.2015 року - АТ «ДельтаБанк», 22.04.2015 року та 22.07.2015 року голові тимчасової адміністрації ПАТ «ДельтаБанк» Кадирову В.В.

Тому у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та у Уповноваженої особи фонду взагалі відсутня бездіяльність, оскільки у даних осіб відсутній безумовний обов'язок здійснення дій по поверненню будь-яких коштів - депозитних, вкладів фізичних осіб, інших вкладів, оскільки в період ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів (повернення) можливе тільки у порядок передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Крім того, позивач 06.11.2015 року звернувся до Банку (ПАТ «Дельта Банк) з кредиторськими вимогами - докази надано в матеріали справи.

Відповідно до витягу з переліку (Реєстру) вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк», затвердженого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 11.01.2016 року (з урахуванням внесенням змін та доповнень) кредиторські вимоги Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» внесеного до 7 черги.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI).

Частиною 1 ст. 3 Закон №4452-VI визначено, що, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Як зазначено у ч.1 ст. 4 Закону №4452-VI, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 11 Закону № 4452-VI, управління поточною діяльністю Фонду здійснює Виконавча дирекція Фонду. Виконавча дирекція Фонду складається з п'яти членів. Рішення виконавчої дирекції Фонду приймаються на засіданнях простою більшістю голосів за умови участі в засіданні не менше ніж чотирьох членів виконавчої дирекції.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону №4452-VI, виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

В силу ч. 1 ст. 26 Закону №4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону №4452-VI, Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

У відповідності до частин 5 та 6 ст. 27 Закону №4452-VI, протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до Закону №4452-VI розроблено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14 (далі - Положення № 14).

Згідно пунктів 3, 4 розділу ІІІ Положення № 14, Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку. Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.

Згідно п. 6 Положення № 14, протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників. Додаткова інформація залежно від її типу надається окремими файлами, що формуються згідно з додатками 9 та 10 до цього Положення.

Відповідно до п. 2, 3 розділу IV Положення № 14, Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення.

Пунктом 4 розділу IV Положення № 14 передбачено, що Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр вкладників, який затверджується Фондом, є різними за суттю, змістом та призначенням документами.

Перелік складається Уповноваженою особою Фонду, а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом на підставі Переліку.

Перелік, який складається Уповноваженою особою, по суті має характер попереднього документу, який надалі у формі Загального реєстру затверджується Фондом.

Отже, з наведеного вбачається, що Фонд гарантує повернення коштів за банківським вкладом лише фізичним особам. Крім того, обов'язковою передумовою повернення даних коштів є наявність даних фізичної особи у Переліку, який формується Уповноваженою особою Фонду та передається до Фонду для затвердження Загального реєстру вкладників для здійснення виплат.

В той же час, черговість та порядок задоволення вимог до банку визначені в статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як вбачається із позовної заяви, позивач вважає, що пенсійні активи не розміщувалися на депозитному рахунку як власні кошти відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд", оскільки прибуток від такого інвестування завжди зараховувався на користь його учасників, а не на користь фонду, а тому пенсійні активи не є вкладом юридичної особи та підлягають поверненню в силу Закону України "Про недержавне пенсійне страхування".

Суд не погоджується з твердженням позивача, що власниками пенсійних коштів та вкладниками в розумінні статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є саме фізичні особи-учасники позивача, і що на них поширюються встановлені цим Законом гарантії з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифікату.

Згідно з ч. 1 ст. 1063 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред'явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами.

Абзацом 3 ч. 1 ст.1063 ЦК України передбачено, що визначення імені фізичної особи або найменування юридичної особи, на користь якої зроблений вклад, є істотною умовою договору банківського вкладу.

Проте, Генеральна угода про розміщення коштів в рамках депозитної лінії "Актуальна", укладена між Банком та позивачем, не містить жодної інформації про те, що вона укладена на користь фізичних осіб.

Навіть якщо б договір і був укладений на користь фізичних осіб, то для того щоб набути права вкладника дані фізичні особи мають пред'явити до банку вимогу, або іншим чином виразити свій намір скористатися правами вкладника.

Позивачем не надано жодного доказу звернення фізичних осіб, що є учасниками позивача, до Банку з метою набуття прав вкладників.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до уповноваженої особи щодо визнання його, як кредитора.

Аналіз вказаних правових норм в сукупності із встановленими обставинами дають підстави суду зробити висновок, що учасники позивача не є вкладниками ні в розумінні ЦК України, ні в розумінні Закону.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади недержавного пенсійного забезпечення в Україні та регулює правовідносини, пов'язані з цим видом діяльності, є Закон України "Про недержавне пенсійне забезпечення" від 09.07.2003р. №1057-IV з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (надалі - Закон України №1057-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 2 названого Закону система недержавного пенсійного забезпечення - це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов'язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

При цьому, суб'єктами недержавного пенсійного забезпечення, зокрема, є недержавні пенсійні фонди (ч.2 ст. 2).

Приписами ст. 1 Закону №1057-IV передбачено, що недержавний пенсійний фонд - це юридична особа, створена відповідно до цього Закону, яка має статус неприбуткової організації (непідприємницького товариства), функціонує та провадить діяльність виключно з метою накопичення пенсійних внесків на користь учасників пенсійного фонду з подальшим управлінням пенсійними активами, а також здійснює пенсійні виплати учасникам зазначеного фонду у визначеному цим Законом порядку.

Відповідно до положень ст. 48 Закону №1057-IV, пенсійні активи, що накопичуються у пенсійному фонді, можуть бути використані виключно для цілей інвестиційної діяльності фонду, виконання зобов'язань фонду перед його учасниками та оплати витрат, пов'язаних із здійсненням недержавного пенсійного забезпечення. Використання пенсійних активів для інших цілей забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону №1057-IV сума пенсійних коштів усіх учасників пенсійного фонду дорівнює чистій вартості активів пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 1 цього Закону чиста вартість активів пенсійного фонду - різниця між вартістю активів пенсійного фонду на день проведення підрахунку та сумою зобов'язань пенсійного фонду, що підлягають виконанню на день проведення підрахунку.

У ч. 3 ст. 6 Закону №1057-IV зазначено, що активи пенсійного фонду формуються за рахунок внесків до пенсійного фонду (пенсійних внесків) та інших надходжень до пенсійного фонду.

Отже, обов'язковою умовою для повернення грошових коштів, розміщених в банківській установі недержавним пенсійним фондом, є встановлення факту належності таких коштів до складу пенсійних внесків учасників фонду.

Як зазначено вище, Генеральна угода про розміщення коштів в рамках депозитної лінії "Актуальна", укладена між Банком та позивачем не містить жодної інформації про те, що вона укладена на користь фізичних осіб, тому суд не може встановити факт належності коштів за банківським вкладом до складу пенсійних внесків учасників пенсійного фонду.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 №1586-VII, який набрав чинності з 11.07.2014, частину 5 статті 50 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" викладено в наступній редакції, активи недержавного пенсійного фонду (крім депозитів), зберігачем яких є банк, не включаються до ліквідаційної маси такого банку. Повернення цих активів здійснюється відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Отже, в Законі України "Про недержавне пенсійне забезпечення" зазначено, що до ліквідаційної маси банку не включаються активи недержавного пенсійного фонду, проте норми даного закону не розповсюджуються на порядок розміщення та повернення депозитів недержавного пенсійного фонду.

Як встановлено з матеріалів справи, зберігачем Відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" є не ПАТ "Дельта Банк", а ПАТ КБ "ПриватБанк".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підтвердження того, що грошові кошти, які зараховані на депозитний рахунок, складають саме активи пенсійного фонду, сформовані за рахунок внесків до пенсійного фонду (пенсійних внесків), відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" відсутнє, перелік осіб - вкладників до договору не додавався, як відсутня і інформація щодо розмірів сум вкладів, належних фізичним особам, тому ПАТ «ДельтаБанк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, його Уповноважена особа та суд позбавлені можливості встановити факт належності таких коштів до складу пенсійних внесків учасників пенсійного фонду, що свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Судом, на виконання ухвали від 02 серпня 2016 року № К/800/54219/15 Вищого адміністративного суду України, були всебічно і повно з'ясовані усі фактичні обставини справи, дослідженні докази та вирішені поставлені питання.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд дійшов висновку, що поданих позивачем доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Відкритого пенсійного фонду "ПриватФонд" до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуючий адміністратор Пенсійних Фондів "Паритет", про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання здійснити Відкритому пенсійному фонду "ПриватФонд" виплати грошових коштів - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова