Справа № 807/1516/16
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2017 рокум. Ужгород№ 807/1516/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі сторін:

представника позивача: не зявився;

представника відповідача: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання неправомірною та скасування постанови ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 19 липня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 24 липня 2017 року.

17 жовтня 2016 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся із позовною заявою ПАТ "Укрсоцбанк" до Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції якою просить суд: " 1.Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740".

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні у відповідача перебував виконавчий напис приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 29 травня 2014 року за р.№ 446 про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Гвардійська, буд. 15/1, прим. 120, та належить ОСОБА_2 28 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції ОСОБА_3 було винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчий напис приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 28 жовтня 2015 року за № 446) на підставі статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України "Про виконавче провадження". Позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві з вищенаведених підстав.

16 червня 2017 року засобами електронного звязку від представника позивача на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшла заява, відповідно до якої останній просить суд розглянути дану справу без участі представника позивача. Також зазначено, що позовні вимоги представник позивача підтримує в заявленому розмірі та просить їх задовольнити (а.с.а.с. 60, 61)

Відповідач у судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча судом вживалися заходи щодо виклику відповідача, що передбачені Главою 3 Розділу II КАС України. Заперечення проти позову не надав.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався у зв'язку з існуванням на те об'єктивних причин.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх взаємному зв'язку та сукупності, суд дійшов до наступного висновку .

Судом встановлено, що 29 травня 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_1 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 446 про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Гвардійська, буд. 15/1, прим. 120, та належить ОСОБА_2 для задоволення вимог ПАТ "Укрсоцбанк".

28 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції ОСОБА_3 на підставі статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України "Про виконавче провадження»" було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740 (а.с. 18).

Вказана постанова мотивована тим, що підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві є перешкоджання стягувачем провадженню виконавчих дій. При цьому здійснено посилання на статтю 47 частину 1 пункт 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам статті 2 чатини 3 КАС України, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) (далі по тексту Закон України № 606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Статтею 2 частинами 1, 2 Закону України № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (надалі - державні виконавці).

Відповідно до статті 11 частини 1, частини 2 абзацу 1 Закону України № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Вичерпні підстави повернення виконавчого документу стягувачеві визначено статтею 47 Закону України № 606-XIV, зокрема, частина 1 пункт 4 вказує, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Статтею 47 її частиною 4 Закону України № 606-XIV передбачено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу статті 47 Закону України № 606-XIV суд констатує, що державний виконавець у постанові, якою повертає виконавчий документ, зобовязаний зазначити, у даному випадку, у чому все ж таки, полягає перешкоджання зі сторони стягувача провадженню виконавчих дій.

Судом із наявних матеріалів справи встановлено, що постанова винесена відповідачем 28 жовтня 2015 року була отримана позивачем лише 03 жовтня 2016 року (а.с. 17).

Суду не було надано жодного доказу того, на підставі якого можна б зробити висновок, що з моменту подання виконавчого документу до примусового виконання та до моменту винесення оскаржуваної постанови позивач отримував від державного виконавця документи чи будь-яких інші вимоги щодо необхідності вчинення певних дій (чи необхідність утриматися від вчинення дій), а відтак суд не може зробити висновок щодо наявності у поведінці позивача ознак перешкоджання провадженню виконавчих дій.

Таким чином, у державного виконавця були відсутні для повернення виконавчого документа на підставі статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Отже в даному випадку, враховуючи подані суду докази, відповідачем безпідставно винесено постанову від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740 згідно статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України "Про виконавче провадження", а тому таку необхідно визнати протиправною та скасувати.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, чинне процесуальне законодавства визначає безумовною підставою для задоволення позову наявність факту порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб - позивачів у публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, які є відповідачами у справі.

В даному випадку, суд скасувавши постанову державного виконавця щодо повернення виконавчого документа позивачу, відновив його порушені права та інтереси у виконавчому провадженні, оскільки таке провадження, як наслідок, не є завершеним.

З огляду на вищевказане, зважаючи на застосовані судом норми законодавства, враховуючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовну заяву необхідно задовольнити

На підставі наведеного та керуючись статтями 160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання неправомірною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_4