Справа № П/9991/219/12
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого Гриціва М.І.,
суддів:Берднік І.С., Волкова О.Ф., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Ковтюк Є.І., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
за участю:

секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

позивача ОСОБА_17,

представника Верховної Ради України (далі - ВРУ) - Долгова Ю.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_17 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від

20 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_17 до ВРУ про визнання неправомірними дій та незаконним рішення,

встановив:

У квітні 2012 року ОСОБА_17 у порядку статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати незаконними дії ВРУ при розгляді подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв'язку з порушенням присяги (далі - подання ВРЮ) та незаконною Постанову ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV «Про звільнення судді» (далі - Постанова № 4640-IV).

Свої вимоги обґрунтував тим, що обставини порушення ним присяги судді сфальсифіковані членами ВРЮ за поданням голови апеляційного суду Херсонської області. Розгляд питання щодо звільнення у ВРЮ відбувався без нього, незважаючи на прохання про особисту участь у засіданні. У поданні ВРЮ не виокремлено конкретних протиправних дій позивача та не вказано, у чому саме полягало порушення присяги судді. На засіданні ВРУ голосування за прийняття Постанови

№ 4640-IV здійснювалося від імені народних депутатів, які не були присутні на засіданні ВРУ.

Вищий адміністративний суд України постановою від 20 вересня 2012 року відмовив у задоволенні позову про визнання незаконними дій ВРУ при розгляді подання ВРЮ та незаконною Постанови № 4640-IV.

Суд виходив із того, що розгляд подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_17 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України на пленарному засіданні ВРУ 12 квітня 2012 року провадився з дотриманням положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VІ. Законність подання ВРЮ ОСОБА_17 в судовому порядку не оскаржував. Послався суд і на те, що ВРУ не наділена повноваженнями перевіряти відомості, викладені у поданні ВРЮ.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_17 порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року та ухвалення нового рішення. Просить визнати незаконною Постанову № 4640-IV та неправомірними дії ВРУ при розгляді подання ВРЮ. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Зокрема, вказує на рішення Європейського суду з прав людини від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» (далі - Суд, Рішення відповідно).

У судовому засіданні ОСОБА_17 підтримав заяву про перегляд рішення Вищого адміністративного суду України, навів доводи на її обґрунтування, подібні до наведених у заяві.

Представник ВРУ заперечував проти задоволення позову та просив справу направити до того самого суду на новий розгляд.

Верховний Суд України заслухав пояснення осіб, що беруть участь у справі, про скасування оскарженої постанови суду із направленням справи на новий судовий розгляд до того самого суду, перевірив наведені заявником обставини в межах його доводів і дійшов висновку про таке.

Суд у Рішенні констатував, що ВРЮ у поданні про звільнення заявника з посади судді зазначала, що він (ОСОБА_17) неодноразово йшов у відпустку без відповідного погодження керівництва суду, не з'являвся на робочому місці без поважних причин, відмовлявся розглядати справи, виявляв неповагу до працівників канцелярії суду, а також не дотримувався положень законодавства стосовно подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру. Беручи до уваги ці факти, ВРЮ встановила, що позивач зневажливо ставився до своїх професійних обов'язків, зганьбив професію судді, а отже, підлягав звільненню.

Щодо скарги заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд наголосив на тому, що національні органи, розглядаючи справу заявника, не були незалежними і неупередженими. Суд установив, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки.

Послався Суд і на те, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» та не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_17 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_17.), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон

№ 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Якщо виходити з характеру (змісту) дій, здійснених судом першої інстанції під час вирішення позову ОСОБА_17, конкретний прояв яких був встановлений Судом, то у підсумку можна дійти висновку, що оскаржене рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 243 КАС суд задовольняє заяву за наявності підстав, передбачених статтею 237 цього Кодексу. Якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення або направити справу на новий розгляд до суду, який виніс оскаржуване рішення.

Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.

Отже, заява ОСОБА_17 в частині скасування названого рішення підлягає задоволенню.

Що ж до прийняття рішення про задоволення позову, то ці вимоги не можуть бути задоволені, позаяк ні Рішення Суду, ні фактичні обставини справи не вказують на необхідність і можливість Верховного Суду України розглядати спір по суті заявлених вимог.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-237, 241 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

постановив:

Заяву ОСОБА_17 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців
Судді: І.С. Берднік О.Ф. Волков
В.І. Гуменюк А.А. Ємець
Т.Є. Жайворонок Г.В. Канигіна
Є.І. Ковтюк О.В. Кривенда
Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук
Б.М. Пошва О.Б. Прокопенко
Я.М. Романюк В.М. Сімоненко
В.Ф. Школяров