Справа № 591/772/17
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 р.Справа № 591/772/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Курило Л.В., Присяжнюк О.В.

при секретарі Дудка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Голови ліквідаційної комісії Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради Чайченко О.В. на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17

за позовом ОСОБА_2

до Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради

третя особа Голова ліквідаційної комісії Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради Чайченко О.В.

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом, в якому просила: стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі в розмірі 15368,76 грн. з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів; стягнути з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі за період з 22.09.2016 р. по 11.01.2017 р. в розмірі 12108,72 грн. без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині вимог відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю.

Третя особа не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, де наполягає на законності судового рішення та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2016 р. ОСОБА_2 поновлено на роботі у Департаменті містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на посаді завідувача сектору з правового забезпечення у сфері архітектури та містобудування з 07.05.2016 р. та стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14747,80 грн. При цьому, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с. 18-24).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 р. вказане рішення Зарічного районного суду м. Суми змінено в частині визначення дати поновлення позивача на посаді (дату « 07.05.2016» змінено на « 06.05.2016»), а також суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню ( суму « 14747,8 грн.» змінено на « 14592,56 грн.»). В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 25-30).

Також, судом першої інстанції встановлено, що Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради постанова Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2016 р. про поновлення позивача на роботі не виконана у спосіб і порядок, що визначені законодавством про працю і самим рішенням суду, оскільки наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі головою комісії з ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради не видавався. Жодного заходу для отримання трудової книжки і внесення до неї відповідного запису (наприклад, викликати ОСОБА_2 з трудовою книжкою на конкретну дату для вручення наказу про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки) не вживалось.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду першої інстанції із вимогою про стягнення з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за невиконання рішення суду про поновлення на роботі у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, вимоги ОСОБА_2 в цій частині ґрунтуються на законних підставах.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що фактично третя особа оскаржує постанову суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2016 р. ОСОБА_2 було поновлено на роботі у Департаменті містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на посаді завідувача сектору з правового забезпечення у сфері архітектури та містобудування з 07.05.2016 р. та стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14747,80 грн. При цьому, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с. 18-24).

В свою чергу, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 р. вказане рішення Зарічного районного суду м. Суми змінено в частині визначення дати поновлення позивача на посаді (дату « 07.05.2016» змінено на « 06.05.2016»), а також суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню ( суму « 14747,8 грн.» змінено на « 14592,56 грн.»). В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 25-30).

Судовим розглядом встановлено, що Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на підтвердження факту виконання вказаного вище судового рішення суду першої інстанції, державному виконавцю наданий витяг з протоколу № 15 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 29.09.2016 р., згідно п. 1 якого поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді завідуючого сектору з правового забезпечення у сфері архітектури та містобудування (поза штатом) з 07.05.2016 р. (а.с. 129-130, 135-136).

З урахуванням наведеного, відповідач вважав, що ним постанова Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2016 р. виконана у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положеннями ч. 4 ст. 257 КАС України встановлено що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов'язком. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження, тощо), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Вищезазначене спростовує посилання апелянта на те, що позивач мав проявити ініціативу на поновлення його на посаді, з огляду на те, обов'язок відповідача негайно виконати рішення суду не пов'язаний з пред'явленням стороною виконавчого листа до виконання чи вчинення ним якихось інших дій.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Судовим розглядом встановлено, що 26.10.2016 р. боржником було надано витяг з протоколу № 15 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 29.09.2016 р., згідно п. 1 якого поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді завідуючого сектору з правового забезпечення у сфері архітектури та містобудування (поза штатом) з 07.05.2016 р.

При цьому, апелянт зазначив, що поновити ОСОБА_2 за її колишнім робочим місцем у нежитлових приміщеннях по вул. Горького,21 у м. Суми було не можливо, оскільки, станом на вересень 2016 р. нежитлові приміщення за адресою: м. Суми вул. Горького, 21 (колишнє місце розташування департаменту містобудування) були передані у користування іншим виконавчим органам Сумської міської ради, тому і було визначено робоче місце ОСОБА_2 у кабінеті 4 будинку 2, пл. Незалежності, у м. Суми. Що стосується «конкретно визначеної посади, а не «поза штатом»», рішенням комісії з ліквідації від 29.09.2016 р. (протокол № 15) ОСОБА_2 було поновлено саме на посаді завідуючого сектору з правового забезпечення у сфері архітектури та містобудування департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, що підтверджується доказами по справі.

Колегія суддів зазначає, що прийняття протоколу № 15 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 29.09.2016 р. не може вважатися виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки трудовим законодавством передбачено видання наказу про поновлення на роботі і лише прийняття такого рішення є правомірним способом відновлення порушеного права працівника про поновлення його посаді, що свідчить про те, що Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради постанова Зарічного районного суду м. Суми від 21.09.2016 р. про поновлення позивача на роботі не виконана у спосіб і порядок, що визначені законодавством про працю і самим рішенням суду.

Стосовно посилання апелянта на приписи статті 236 КЗпП України, а саме те, що у разі затримки виконання рішення суду, суд який розглядав трудовий спір про поновлення на посаді, виносить ухвалу про виплату середнього заробітку за час затримки, а не розглядає новий позов, колегія суддів зазначає, що суд за приписами КАС України не наділений правом у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі приймати рішення про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, у межах розгляду справи щодо поновлення. Тобто, позовна вимога публічних службовців про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, фактично стосується іншого обставин та розглядається судом окремо за відповідним позовом.

Що стосується посилання апелянта на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору було не вірно застосовано ст. 236 КЗпП України, а на його думку до даних правовідносин необхідно застосовувати ст. 99 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України такий висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Таким чином, підстави для застосування ст. 99 КАС України в даному випадку відсутні, оскільки приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, а тому вони мають пріоритет над приписами ст. 99 КАС України.

Зважаючи на наведені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Враховуючи те, що постанова Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17 прийнята з дотриманням норм матеріального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради Чайченко О.В. на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17 - залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 15.05.2017р. по справі № 591/772/17 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, третя особа Голова ліквідаційної комісії Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради Чайченко О.В., про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Бартош Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Курило Л.В. Присяжнюк О.В.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 24.07.2017 року.