Справа № 820/1856/17
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 липня 2017 р. № 820/1856/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бадюков Ю.В. розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1А.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (далі по тексту відповідач, ТУ ДСА, територіальне управління), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (далі по тексту третя особа, ГУ ДКСУ у Харківській області, ГУ ДКСУ), в якому просить суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Шевцову Олександру Анатолійовичу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

2.Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, , на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суддівську винагороду та суму недоплаченої матеріальної допомоги за січень-березень 2017 року в сумі 71200,00 грн.;

3. Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за березень 2017 року в сумі 18400,00 грн. допустити до негайного виконання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідач порушення вимог ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, якими встановлено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, п. 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 та ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ, згідно якої розмір посадового окладу має становити 10 мінімальних заробітних плат, статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. №1801-VIII, якою установлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень, -протиправно не здійснив нарахування судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Шевцову Олександру Анатолійовичу суддівської винагороди та недоплаченої матеріальної допомоги за січень-березень 2017 року у встановленому розмірі. Відтак,бездіяльність відповідача, на його думку, з такого ненарахування є такою, що підлягає визнанню судом протиправною, через що недоплачена різниця в розмірі 71200,00 грн. має бути стягнутою з відповідача. Просив суд розглядати позовну заяву без його участі.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з тих підстав для використання розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при визначенні розміру суддівської винагороди судді, що не проходив кваліфікаційне оцінювання, відсутні, оскільки у відповідності до положень Закону України від 06.12.2016 № 1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності 01.01.2017 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, в тому числі і до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Отже, правових підстав для незастосування вимог цього Закону при встановленні розміру суддівської винагороди, а також для перерахунку та виплати суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн. у ТУ ДСА немає. Кошторисом передбачено оклад судді з урахуванням прожиткового мінімуму громадян на 2017 рік.

Третя особа - ГУ ДКСУ у Харківській області свого представника до суду не направила, письмових заперечень або пояснень до суду не надала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно вимог ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Враховуючи клопотання позивача, і що сторони повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач, що Указом Президента України від 26.09.2015 року № 564/2015 переведений з посади судді Свердловського міського суду Луганської області на посаду судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

На підставі зазначеного Указу наказом голови Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.10.2015 року № 07-03/59 ОСОБА_1 зараховано до штату Лозівського міськрайонного суду Харківської області на посаду судді з 15.10.2015.

Позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

Як вбачається з довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області №04-50/206 від 19.04.2017 року, позивачу за січень-березень 2017 року була нарахована та виплачена сума суддівської винагороди, а саме: у січні та в лютому 2017 року нараховано по 18400 грн. за місяць, виплачена заробітна плата з відрахуванням податків в розмірі 14812 грн. за кожний місяць; у березні 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 34400 грн., виплачена заробітна плата з відрахуванням податків в розмірі 27692 грн.

Згідно з розрахунковим листом за січень квітень 2017 року ТУ ДСА у Харківській області суддівська винагорода нарахована позивачу, виходячи з посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, у розмірі 16000,00 грн.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон № 1402-VІІІ), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини третьої статті 135 цього ж Закону базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, пунктом 23 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій та статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41-45, ст.529; 2015 р., NN 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Позивач був призначений на посаду судді до набрання чинності Законом № 1402 та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

Для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди необхідно визначати згідно Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ Про судоустрій та статус суддів (далі Закон № 2453-VІ).

Згідно ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VІ посадовий оклад судді встановлюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Але, з 1 січня 2017 рокунабрав чинності Закон України від 06.12.2016 р. № 1774-VІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України(далі Закон № 1774-VІІ), яким, зокрема, були внесені зміни до ч.3 статті 135 та п. 24 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., N 31, ст. 545) щодо розміру посадового окладу судді.

Пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положенняЗакону № 1774-VІІ, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Отже, Законом № 1774-VІІ було змінено порядок визначення розміру суддівської винагороди: з нарахування її у відповідності до мінімальної заробітної плати на її нарахування, виходячи з розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, при цьому, як зазначалося вище,ним було внесено і відповідні зміни до Закону від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів.

Водночас, суд зазначає, що зміни з питання обчислення суддівської винагороди до Закону № 2453-VІ, який втратив чинність частково,внесені не були, через те що, має місце колізія норм права, і через яку виник спір.

Розвязуючи даний спір по суті суд виходить насамперед з того, що відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і саме до виключних повноважень останньої належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України віднесено прийняття законів.

У пункті 14 частини першої статті 92 Конституції України у редакції Закону України від 02.06.2016 р. N 1401-VIII встановлено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів.

Частиною 5 ст. 94 Конституції України встановлено, що закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Суд відзначає, що дія Закону являє собою обов'язковість його виконання протягом певного часу, на певній території та щодо конкретного кола осіб, організацій та інших суб'єктів права.

Дія нормативного акта у часі починається з моменту набрання ним чинності календарної дати, з якої всі субєкти права (органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, інші фізичні і юридичні особи тощо) повинні керуватися ним, виконувати і додержуватись його приписів.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Суд зазначає, що оскільки Закон № 1774-VІІ є чинним, не визнаний неконституційним, а відтак є обовязковим для виконання на території України всіма органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, іншими фізичними і юридичними особами, в тому числі й територіальними управліннями ДСА України.

Крім того, саме цей закон прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового(их) акту(ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також пункт 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття щомісячне довічне грошове утримання, що міститься у підпункті е підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2005 р № 8-рп/2005 "У справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України "Про статус суддів" (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання)" зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку.

Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права.

Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

До матеріалів справи позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не виявлено доказів зменшення суддівської винагороди позивачу у порівнянні з попереднім роком його роботи та до прийняття змін у порядок нарахування суддівської винагороди, яка відбулась у звязку з прийняттям Закону № 1774-VІІ.

Таким чином суд дійшов висновку, що не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ Про Державний бюджет України на 2016 рік), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ Про Державний бюджет України на 2017 рік).

В пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

З наведеного вище, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними та механізм реалізації цих прав може бути змінений державою.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ від 10.03.2011 у справі Сук проти України (заява № 10972/05) позивач, на думку суду, невірно його трактує, оскільки саме в ньому зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "КйартанАсмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Тобто, практика ЄСПЛ полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Слід зазначити, що відповідно пояснювальної записки до проекту Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України основною метою прийняття проекту акта є вдосконалення законодавства у сфері підвищення мінімальної заробітної плати та страхових виплат, легалізація відносин у сфері зайнятості та оплати праці, шляхом делегування органам місцевого самоврядування повноважень у сфері контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, а також накладання штрафів за його порушення.

Тобто, підтверджена легітимна мета прийняття Закону № 1774.

Крім, того як було зазначено вище, грошове утримання судді розраховується відповідно до вимог Закону № 1774, тобто неправомірного втручання у володіння майном не відбулося, грошове забезпечення судді в абсолютному значенні не зменшилося, тобто принцип пропорційності між суспільним та приватним інтересом не порушений.

Суд зазначає, що згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 БК керівники бюджетних установ;утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Як вбачається з листа Державної судової адміністрації України від 04.08.2016 року щодо розподілу граничних обсягів асигнувань на 2017 рік, бюджетом на рівні ДСА України буде передбачено окремий напрям використання коштів для забезпечення асигнування судів на виплату суддівської винагороди за новими умовами суддям, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, а також на виплату вихідної допомоги суддям, що підуть у відставку. Таким чином, додаткових коштів для проведення перерахунку суддівської винагороду з окладом у розрахунку мінімальної заробітної плати не передбачені.

Крім того, кошторисом передбачено оклад судді з урахуванням прожиткового мінімуму громадян на 2017 рік, що підтверджується деталізацією планових видатків фонду оплати праці на 2017 рік. Всього на оплату праці суддям заплановано 3146900,00 грн., з урахуванням доплат і матеріальної допомоги, з них 2304000,00 грн. суддівська винагорода відповідно до посадового окладу, зазначені кошти передбачені з урахуванням штатної чисельності суддів Лозівського міськрайонного суду Харківської області на 2017 рік, яка складає 12 осіб.

Частиною 3 ст. 2 КАСУ встановлено критерії, яким мають відповідати як вчинені субєктом владних повноважень дії та бездіяльність, так і прийняті рішення, а саме у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши зазначений спір по суті суд вказує на відповідність ТУ ДСА дій критеріям, встановлених ч. 3 ст. 2 КАСУ.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 86).

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди- відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бадюков Ю.В.