Справа № 324/187/17
Суддя: Каретник Ю. М.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 324/187/17
Провадження № 2-а/324/13/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Таран Т.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача у режимі відеоконференції з приміщення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Вологжаніної О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пологи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та мотивує його тим, що з 01.10.1985 року по 13.10.1986 року проходив військову службу в Радянській армії та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан на посаді командира гелікоптера МІ-6 280 СВП ВВС 40ОА в ДРА. У 1985 році під час проходження військової служби в Афганістані був поранений і отримав травми. 31.03.1995 року його було звільнено в запас. З 08.04.1993 року йому первинно було встановлено 3 групу інвалідності. Згідно із випискою Акту огляду МСЕК від 06.09.2016 року серії АВ №0674126 йому безстроково встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Після встановлення 06.09.2016 року 2 групи інвалідності позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його документів до Міністерства оборони України для виплати йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю. 13.12.2016 року листом ІНФОРМАЦІЯ_1 №830/с йому було направлено витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 11.11.2016 року № 97. Відповідно до вказаного протоколу, позивачеві було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги як особі, яка звільнена з військової служби до набуття чинності Законом України від 04.04.2006 року № 3597 «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату грошової допомоги, та інвалідність якій встановлено до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Однак, позивач вважає, що така відмова є протиправною і суперечить вимогам діючого законодавства.

Тому просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо відмови йому призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зі змінами). Також просить зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок поранення, контузії, їх наслідків та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у відповідності зі ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 499 від 28.05.2008 року.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просить його задовольнити. Додатково пояснив, що підставою для відмови йому у виплаті допомоги стало те, що він був звільнений з військової служби в 1995 році, а інвалідність 3 групи вперше була встановлена у 1993 році, а у 2016 році йому вже була встановлена 2 група інвалідності. Тому, вважає відмову відповідача у виплаті йому одноразової грошової допомоги незаконною, оскільки після первинного становлення інвалідності він не отримував жодних виплат по обов`язковому страхуванню. У зв`язку з цим просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнала повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях, додатково суду пояснила, що, виходячи з доданих позивачем до заяви документів, не вбачається підстав для виплати йому грошової допомоги, оскільки інвалідність позивачу вперше встановлено у квітні 1993 року і виплата одноразової грошової допомоги повинна проводитись в порядку, визначеному діючим законодавством в тій редакції, що діяла на момент встановлення інвалідності, а не на момент його звернення із заявою про виплату допомоги. Однак, чинне у 1993 році законодавство не передбачало виплату одноразової грошової допомоги особам, яким було встановлено інвалідність. Окрім того, зазначила, що зміни до законодавства, якими було запроваджено одноразову грошову допомогу, були внесені після первинного встановлення позивачеві інвалідності, а тому не можуть на нього поширюватися, бо не мають зворотної дії у часі. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми діючого законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню у зв`язку з таким.

Судом встановлено, що у період з 01.10.1985 року по 13.10.1986 року позивач проходив військову службу в Радянській армії та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан на посаді командира гелікоптера МІ-6 280 СВП ВВС 40ОА в ДРА, що підтверджується довідкою Пологівського районного військового комісаріату від 17.05.2016 року № 3/749.

Під час проходження військової служби в Афганістані позивач у 1985 році був поранений і отримав травми, що підтверджується копією свідоцтва про захворювання № 598 від 08.08.1986 року, № 411 від 01.11.1994 року, а також висновком судово-медичного дослідження від 24.05.2016 року № 27, виданим Пологіваським м/р відділенням Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи.

Згідно із виписки із Акта огляду МСЕК від 08.04.1993 року серії ВТЕ-25 №076465 йому з 08.04.1993 року було первинно встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби. 15.06.2005 року йому відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 15.06.2005 року серії МСЕ №037911 повторно встановлено третю групу інвалідності. Крім того, відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 06.09.2016 року серії АВ №0674126 позивачеві встановлено другу групу інвалідності безстроково у зв`язку із пораненням, контузією, травмою і захворюваннями, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до витягу із протоколу № 2373 від 30.05.2016 року Центрально-військової лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва «поранення (контузія) та захворювання, отримані колишнім військовослужбовцем у відставці ОСОБА_1 , їх наслідки та поранення (контузія), травма і захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії».

Після встановлення 06.09.2016 року 2 групи інвалідності ОСОБА_1 звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його документів до Міністерства оборони України для виплати йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю.

13.12.2016 року листом ІНФОРМАЦІЯ_1 №830/с йому було направлено витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 11.11.2016 року № 97.

Відповідно до вказаного протоколу, позивачеві було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги як особі, яка звільнена з військової служби до набуття чинності Законом України від 04.04.2006 року № 3597 «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату грошової допомоги, та інвалідність якій встановлено до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безпосередньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України зазначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

При цьому, суд вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу ОСОБА_1 інвалідності.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби та встановлення йому ІІІ групи інвалідності) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «б» пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 (далі Умови № 488) (у редакції, чинній на момент встановлення позивачеві інвалідності), встановлено, що у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), страхові суми виплачуються у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Відповідно до п. 7 Умов № 488 (у редакції, чинній на момент встановлення позивачеві інвалідності) вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити установам Укрдержстраху протягом трьох років з дня настання страхової події. Виплата страхових сум провадиться у семиденний строк з дня одержання установою Укрдержстраху усіх необхідних документів від застрахованого або його спадкоємців. У разі відмови у виплаті страхових сум установа Укрдержстраху у такий же строк письмово повідомляє про це застрахованого або його спадкоємців і відповідні військові органи (підрозділи) із зазначенням мотивів відмови. Спір між застрахованим (його спадкоємцями) і установою Укрдержстраху щодо виплати страхової суми розглядається вищестоящою установою Укрдержстраху, а у разі незгоди з її рішенням - в установленому законодавством порядку.

Згідно із п. 8 Умов № 488 (у редакції, чинній на момент встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності) при настанні страхових подій, передбачених пунктом 6 цих Умов, виплата страхових сум провадиться установою Укрдержстраху за місцем постійного проживання застрахованого шляхом їх перерахування на особовий рахунок одержувача у відповідній установі банку, видачі чека або поштового переказу за його рахунок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 1995 року № 206 «Про зміни, доповнення та визнання такими, що втратили чинність, деяких рішень Уряду України з питань державного обов`язкового страхування» було внесено зміни до Умов № 488 і у пунктах 1, 2, 6, 7, 8, 11 і 12 слова "установами Української державної страхової комерційної організації (Укрдержстраху)", "правління Укрдержстраху", "установ Укрдержстраху" у відповідних відмінках замінити словами "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" у відповідних відмінках.

Як вбачається із наданого позивачем листа Запорізької обласної дирекції ПуАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_1 не отримував страхову суму у зв`язку із встановленням йому інвалідності.

Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності 06.09.2016 року) передбачалося, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травм або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок № 975).

Згідно із пп. 1 п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Згідно із п. 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до п. 15 Порядку № 975 рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Згідно із п. 16 Порядку №975 фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Згідно із п. 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги.

Проаналізувавши положення зазначених редакцій статті 16 Закону № 2011-ХІІ та зміст постанов № 488 і №975, суд дійшов висновку про те, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Тому, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року №21-446а14, від 21 квітня 2015 року №21-135а15, від 10 березня 2015 року №21-563а14.

Також суд вважає встановленим та доведеним, що позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби на території Афганістану отримав поранення, яке в подальшому стало причиною визнання його інвалідом 3 групи та, згодом, інвалідом 2 групи.

Вказані обставини підтверджуються копією військового квитка позивача, виписками з актів огляду МСЕК, витягом з протоколу засідання Центрально військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, оцінивши які, суд вважає їх належними та допустимими доказами і приймає до уваги при постановленні даного судового рішення.

Крім того, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, вказаних обставин належними та допустимими доказами в порушення вимог ст.71 КАС України не спростував.

Відтак, суд вважає, що з моменту встановлення позивачу 3 групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при знаходженні в країнах, де велись бойові дії, останній набув право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, виплата якої передбачена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, як вже зазначалось судом, вказаний Закон повинен застосуватися в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності, в т.ч. і в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги. Також підлягає застосуванню до спірних правовідносин Порядок №499. Доводи позивача та його представника про те, що застосуванню при вирішенні даної справи підлягає редакція вказаного Закону, яка чинна на момент його звернення із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Також суд дійшов висновку про те, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги на підставі вказаного Закону не пов`язується з часом звільнення його з військової служби, оскільки п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що дія цього Закону поширюється і на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, після звільнення їх з військової служби. Крім того, право на отримання такої допомоги пов`язується, на думку суду, виключно з фактом і часом встановлення інвалідності, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, і не залежить від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18.11.2014р. справа №21-446а14 та від 21.04.2015р. справа № 21-135а15.

Системний аналіз норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №499 свідчить про те, що заява на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та необхідний перелік документів подаються до обласного військового комісаріату, керівник якого у 15-денний строк направляє до Міністерства оборони України вказані документи із висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги. У свою чергу, Міністерство оборони України у місячний строк після надходження зазначених документів приймає рішення про призначення допомоги або про відмову в призначенні допомоги.

Судом встановлено, що, реалізуючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до Запорізького обласного військового комісаріату, як уповноваженої особи, із відповідною заявою з додавання відповідних документів, котрі були направлені до головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України.

У даному випадку звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги до ЗОВК, її направлення до Міністерства оборони України відбулось з дотриманням вимог Порядку №975.

В той же час суд враховує, що позивач просить визнати нечинним рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті йому одноразової грошової допомоги, та зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України призначити йому одноразову грошову допомогу.

Однак, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, з урахуванням конкретних обставин даної справи, є формою втручання у виключні повноваження суб`єкта владних повноважень - Міністерства оборони України і суд не може перебирати на себе функцію іншого державного органу.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою в постановах від 18 березня 2014 року у справі №21-11а14 та від 22 квітня 2014 року у справі №21-484а13 у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.

Оскільки звернення про виплату одноразової грошової допомоги відповідач по суті з урахуванням вимог законодавства, яке діяло на час первинного встановлення інвалідності позивача, не розглянув та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Здійснюючи правосуддя за принципом законності та верховенства права, з метою повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, враховуючи наявність між сторонами існуючого спору з приводу виплати одноразової грошової допомоги, суть та фактичну підставу заявленого позову, встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, що врегульовано ч.2 ст. 11 КАС України, та, встановивши протиправну бездіяльність Міністерства оборони України, зобов`язати відповідача розглянути та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 46 Конституції України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2013 року №975, ст.ст. 2, 8, 9, 11, 14, 69-71, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 13.09.2016 року про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 від 13.09.2016 року про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Пологівський районний суд Запорізької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: