Справа № 825/1039/17
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2017 року Чернігів Справа № 825/1039/17

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Скалозуб Ю.О., за участі секретаря Терехової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області

про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської республіки Пакистан ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області скасувати наказ № 41 від 25 квітня 2017 року про відмову в вирішенні питання про визнання громадянина Ісламської Республіки Пакистан - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття, та оформлення документів для ретельного дослідження обставин справи стосовно громадянина Ісламської Республіки Пакистан - ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, та вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25 квітня 2017 року наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 41 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Ісламської республіки Пакистан біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зазначене рішення відповідача вважає необ'єктивним та незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини країни походження позивача. Також зазначає, що був змушений залишити Пакистан через загрозу його життю з боку провладних військ Пакистану через його належність до опозиційної партії.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву у якій просив розгляд справи здійснити без його участі.

За таких обставин, враховуючи ч. 1 ст. 41 КАС України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом було встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан). Конституція Пакистану 1973 року передбачає парламентську систему правління, з Президентом в якості глави держави і всенародно обраного прем'єр-міністра в якості глави уряду. Парламент Пакистану - двопалатний законодавчий орган, що складається із Сенату (верхня палата) та Національної асамблеї (нижня палата). Юридична гілка державної влади представлена Верховним судом та федеральним ісламським шаріатським судом.

Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар'яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.

В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається.

Дослідивши фактичні підстави виникнення спірних правовідносин, суд зазначає, що в 2015 році позивач нелегально перетнув державний кордон. 16.03.2017 постановою Ріпкинського районного суду м. Чернігова у справі № 743/349/17 позивача примусово видворено за межі території України та затримано з поміщенням до ПТПІ. За захистом до органу міграційної служби позивач звернувся 05.04.2017 лише після його затримання та розміщення в Чернігівському ПТПІ.

Особу позивача було встановлено за допомогою наданої ним копії паспортного документа серії НОМЕР_1, виданого у м. Москва 30.11.2015 на ім'я громадянина Пакистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач виїхав з країни громадянської належності 28.12.2012.

Так, до прибуття в Україну позивач близько двох з половиною років проживав у третій безпечній країні - Російській Федерації, де не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався. Позивач ніколи не перебував в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконував, в акціях участі не брав.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не вказав чіткої причини та не описав обставини, через які йому довелося виїхати з Пакистану, зазначивши, що нелегально перебуває на території України, згадав про цивільну дружину. В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не вказав причину виїзду з останньої країни постійного проживання, вказавши у відповідній графі документа «ні».

Однак, під час проведеної із позивачем співбесіди, що зафіксовано у протоколі від 24.04.2017, він вказав, що зазнав переслідувань в Пакистані з боку власної родини через зміну релігії з ісламу сунітського напрямку на шиїтський.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Пакистану добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

З вищенаведених підстав, 25 квітня 2017 року Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було прийнято наказ № 41 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Ісламської республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 75-76).

Як вбачається з повідомлення № 10, яке було перекладено, роз'яснено та вручено особисто позивачу 03.05.2017, останнього повідомлено про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 8).

Надаючи правову оцінку наказу Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області від 25 квітня 2017 року № 41 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Ісламської республіки Пакистан ОСОБА_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуваний рішення від 25 квітня 2017 року № 41 Управління державної міграційної служби в Чернігівській області було винесено на підставі на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, у яких відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 2 статті 5 Закону України № 3671-IV визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що з заявою про визнання; біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він звернувся до УДМС України Чернігівській області лише 05.04.2017 (а.с. 34). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у 2015 році позивач нелегально перетнув кордон України, 16.03.2017 позивача поміщено в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України та видворено за межі України (а.с. 47-48).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону України № 3671-IV рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами. які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 8 Закону № 3671-IV).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів частини 6 статті 8 Закону України № 3671-IV суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 статті 8 Закону України № 3671-IV визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2017 позивач в присутності перекладача ОСОБА_2 отримав повідомлення № 12 форма якого затверджена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 про те, що стосовно нього прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз'яснення про порядок оскарження вказаного рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було правомірно відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської республіки Пакистан ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ю.О.Скалозуб