Справа № 554/5421/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 20.07.2017 Справа № 554/5421/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 липня 2017 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши в порядку скороченого провадження за наявними у справі доказами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного Управління пенсійного фонду України Полтавської області про зобовязання здійснити перерахунок пенсії,

в с т а н о в и в :

11 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - Управління), в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління щодо відмови в перерахунку йому пенсії;

- зобовязати Управління здійснити йому перерахунок пенсії, починаючи з дати звернення, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідки прокуратури Харківської області від 30 листопада 2016 року № 18-766 у звязку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХП (далі Закон № 1789-ХІІ) та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум без обмежень граничного розміру суми пенсії.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 грудня 2016 року він звернувся до Управління з заявою про перерахунок його пенсії, призначеної згідно ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ. На вказане звернення відповідачем йому було відмовлено у цьому з посиланням на відсутність відповідного нормативно-правового регулювання. При цьому було зазначено, що відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність».

Вважаючи дії відповідача та прийняте ним рішення незаконними, позивач зазначає, що при його прийнятті було грубо порушено вимоги статей 8, 19, 22 та 58 ОСОБА_2 України, що привело до обмеження його прав, а також не дотримано вимог законодавства, які були чинними на час призначення йому пенсії (1 червня 2004 року), а саме ст. 50-1 Закону № 1789-ХП, в звязку з чим просить визнати такі дії незаконними та зобовязати Управління здійснити перерахунок пенсії.

Відповідач у поданих ним запереченнях просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач подав до Управління заяву, яка не відповідає встановленому Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зразку, в звязку з чим в проведенні перерахунку пенсії йому було відмовлено не шляхом прийняття рішення, а листом за підписом керівника Управління.

Крім того, на час звернення позивача за перерахунком пенсії втратила чинність стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, відповідно до якої йому була призначена пенсія, а статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII), який був чинним на час звернення останнього за перерахунком пенсії, визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, яким на дату звернення за перерахунком пенсії відповідний нормативно-правовий акт не прийнято, що позбавляє відповідача можливості здійснити перерахунок пенсії відповідно до заявлених позивачем вимог. Вказаною ж нормою Закону № 1697-VII визначено максимальний розмір пенсії, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Такі ж обмеження максимального розміру пенсії встановлені і Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» № 911 від 24 грудня 2015 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» № 1774 від 6 грудня 2016 року, якими максимальний1 розмір пенсії на 2016 та 2017 роки обмежений сумою в 10740 грн., що також є підставою, на думку відповідача, для відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини за результатами розгляду справи у скороченому провадженні, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 1 червня 2004 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від місячного заробітку працюючого на посаді заступника прокурора Харківської області. Виплата пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, позивачу здійснювалася до переходу ним на інший вид пенсії, право на яку він має та отримувати яку продовжує на даний час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» відповідній категорії працівників керівникам структурних підрозділів (начальникам відділів) апарату прокуратури Харківської області підвищені розміри заробітної плати, що підтверджується довідкою цієї прокуратури від 30 листопада 2016 року № 18-766 (а. с. 24).

Згідно ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла на час призначення позивачу пенсії) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформи пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI (далі Закон № 3668-VI), який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права.

Так, відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ у редакції Закону № 3668-VI прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 1 жовтня 2011 року положення частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у звязку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом № 3668-VI.

Разом з тим, підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам регулюють частини 13, 18 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення яких щодо перерахунку пенсії у звязку з прийняттям Закону № 3668-VI змін не зазнали.

Відповідно до ч.13 ст. 50-1 Закону № 1789-XII у редакції, яка була чинною на момент призначення позивачу пенсії, обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згідно ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-ХП призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у звязку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Враховуючи вищевикладене, при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому внесені Законом № 3668-VI зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років прокурорам є частини 13 та 18 статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які змін у звязку з прийняттям Закону № 3668-VI не зазнали.

Статтею 8 ОСОБА_2 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй.

Принцип верховенства права, як першочерговий, закріплений і у ст. ст. 7, 8 КАС України.

Статтею 22 ОСОБА_2 України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_2 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Випадки обмеження та звуження змісту і обсягу прав і свобод людини неодноразово були предметом розгляду Конституційним Судом України. Так, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України зазначив: «Звуження змісту і обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Наведені висновки Конституційного Суду України в повній мірі узгоджуються з положеннями пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя», згідно з якими «в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя (стаття 8 ОСОБА_2).

Оскільки ОСОБА_2 України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2, як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

У відповідності до ч. 2 ст. 6 ОСОБА_2 України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_2 межах і відповідно до законів України, визначається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії.

Стаття 24 ОСОБА_2 України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Враховуючи наведене, у спірних правовідносинах не можуть бути застосовані положення Закону, які призводять до звуження існуючих прав і свобод.

Статтею 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в поданих ним запереченнях проти позову не спростував правомірності вимог позивача, а також тверджень останнього про протиправність його бездіяльності в питаннях, що стосуються обовязку проведення перерахунку пенсії.

Оцінюючи зміст і суть дій і рішень відповідача, в яких він відмовляє позивачу у проведенні перерахунку його пенсії, суд зазначає наступне.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач наголошує, що на час звернення ОСОБА_1 до Управління з заявою про перерахунок пенсії частини 13 та 18 статі 50-1 Закону № 1789-ХІІ втратили чинність. Згідно ж з ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, яким на час звернення позивача за перерахунком пенсії відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

Констатуючи факт надуманості такого твердження, суд наголошує, що призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадянина на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи (у звязку з переведенням її на інший вид пенсії або за інших обставин) застосуванню підлягає редакція Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсії.

А тому, відповідачем при прийнятті рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії позивачу не було дотримано вимог законодавства, які були чинними на час призначення йому пенсії (1 червня 2004 року), а саме ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, у звязку з чим порушено його конституційні права.

Суд також наголошує на помилковості тверджень відповідача, в яких він, відмовляючи в проведенні перерахунку пенсії позивачу, посилається при цьому на статтю 86 Закону № 1697-VII, який на час призначення останньому пенсії не був навіть прийнятий і зміст якого звужує права позивача, які він мав відповідно до Закону № 1789-ХІІ, на підставі якого пенсія йому була призначена. Наголошуючи на цьому, суд виходить з положень ОСОБА_2 України про зворотну дію закону в часі.

Загальновідомим є той факт, що зворотна дія нормативно-правового акта у часі це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 ОСОБА_2 України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 ОСОБА_2 України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов'язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом'якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2014 року в справі № 21-244а14 висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Суд розцінює як надумане твердження відповідача про те, що позивач звернувся до Управління з заявою, яка не відповідає встановленому зразку, а тому, відмовляючи в проведенні перерахунку пенсії ним про це рішення повідомлено листом, а не оформлено це відповідним чином, як того вимагає закон. Розцінюючи це саме так, суд виходить з змісту Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 10 цього Закону, пенсійне забезпечення і оформлення документів для їх виплати здійснюється здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Згідно статті 80 Закону заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника.

Документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81 Закону), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням

причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії,

видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не

пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок раніше призначених пенсій, може бути відповідна заява пенсіонера та додані до неї документи. При цьому Закон не визначає конкретної її форми та змісту, а лише констатує необхідність факту подання такої заяви за місцем проживання особи з зазначенням вимоги про перерахунок пенсії та долученням до неї необхідних документів.

Ці вимоги закону позивачем при зверненні до пенсійного фонду з заявою про перерахунок пенсії були дотримані.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів пенсійний орган ухвалює рішення про перерахунок чи про відмову у перерахунку раніше призначеної пенсії.

Рішення про відмову із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові протягом 5 днів з дня його прийняття.

Всупереч зазначеному, відповідач відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії без прийняття відповідного рішення, виклавши свої міркування з цього приводу в листі, що є порушенням як Закону України «Про пенсійне забезпечення», так і ОСОБА_2 України, а також зловживанням правом, що заборонено статтею 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд саме так сприймає дії відповідача, а тому відмову у прийнятті рішення, оформлену листом, розцінює як прийняте ним рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії, оскільки зміст його в повній мірі відповідає суті його дій, які повинні ним бути вчинені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_2 України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ОСОБА_2 та законами України.

Нормою статті 46 ОСОБА_2 України гарантовано право особи на соціальний захист, що включає і право на забезпечення громадян у старості. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та законні, заперечення подані відповідачем не відповідають вимогам чинного законодавства, а дії відповідача вчинені не відповідно до наданих йому повноважень.

Керуючись статтями 6, 10, 11, 12, 14, 70, 71, 94, 99, 159-163, 267 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1.

Зобовязати Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1, починаючи з 19 грудня 2016 року, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідки прокуратури Харківської області від 30 листопада 2016 року № 18-766, у звязку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько - слідчих працівників, згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум без обмеження граничного розміру.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. Г. Савченко