Справа № 2а-12238/11/2670
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів: Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В.,
при секретарі судового засідання Шатило Р.П.,

за участю представника Державної фіскальної служби України - Діанова О.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА), Державної податкової адміністрації в м. Києві (далі - ДПА в м. Києві), Державної податкової служби України (далі - ДПС), треті особи: Голова комісії з проведення реорганізації ДПА, Голова ДПС, про визнання незаконним наказу про звільнення з посади та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про: визнання протиправними дій ДПА при виданні наказу від 25 березня 2011 року № 431-о про його звільнення (далі - наказ № 431-о), зобов'язання Голови ДПС видати наказ про скасування наказу № 431-о, поновлення його на посаді начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок і виплату коштів за час відсторонення від посади.

Суди попередніх інстанцій установили, що 26 березня 2010 року наказом ДПА в м. Києві № 349-о ОСОБА_6 призначено на посаду начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва.

21 січня 2011 року позивач подав Голові ДПА рапорт про згоду на виведення його в розпорядження ДПА в м. Києві, у зв'язку із організаційно-штатними змінами.

Наказом Голови комісії з проведення реорганізації ДПА, Голови ДПС від 25 березня 2011 року № 431-о підполковника податкової міліції ОСОБА_6 звільнено з посади начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва та зараховано у розпорядження ДПА у м. Києві згідно з поданим рапортом.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 3 листопада 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з посади та виведено у розпорядження ДПА у м. Києві відповідно до вимог Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), яким не встановлено обмеження щодо зарахування осіб начальницького складу у розпорядження при здійсненні організаційно-штатних заходів під час перебування на лікарняному, у зв'язку з чим оскаржуваний наказ видано уповноваженою особою, у межах наданої компетенції, на підставі закону.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 31 травня 2012 року скасував постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 3 листопада 2011 року та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6

Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що 28 січня 2011 року позивач направляв Голові ДПА рапорт про відкликання поданого ним рапорту від 21 січня 2011 року.

Крім того, з листка непрацездатності серії АБШ № 128998, виданого Центральною районною поліклінікою Дарницького району м. Києва, вбачається, що ОСОБА_6 у період із 18 березня по 2 квітня 2011 року перебував на лікуванні.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд застосував до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП ) щодо заборони звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 березня 2016 року скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2012 року та залишив без змін постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 3 листопада 2011 року про відмову в задоволенні позовних вимог у зазначеній справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України. Просить ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 березня 2016 року скасувати та залишити в силі постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2012 року.

Обґрунтовуючи наявність різного правозастосування, ОСОБА_6 посилається на судові рішення Вищого адміністративного суду України від 23 травня 2014 року (№ К-26873/10-с), 29 травня 2015 року (№ К/800/7558), 1 жовтня 2015 року (№ К/800/2368/13, К/800/1494/13), 11 лютого 2016 року (№ К/800/22767/15, К/800/22464/15), 11 лютого 2016 року (№ К/800/38707/15), 13 квітня 2016 року (№ К/800/52420/13), 23 листопада 2016 року (№ К/800/15890/13) які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що підстав для задоволення заяви немає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що на виконання нормативних актів Кабінету Міністрів України ДПА правомірно прийняла наказ від 25 березня 2011 року № 431-о згідно з поданим позивачем рапортом.

Натомість в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23 травня 2014 року, наданій на порівняння, цей суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про незаконність звільнення позивача з посади на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2008 року № 1130 «Про визнання таким, що втратив чинність, пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року № 1716», оскільки така постанова не містить вказівки про звільнення осіб начальницького складу податкової міліції, залишених у її кадрах на посадах державних службовців, в інших підрозділах органів державної податкової служби, а лише зобов'язує ДПА визначитися з подальшим перебуванням зазначених осіб на посадах.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2015 року спір стосувався поновлення на посаді, з якої позивач був звільнений за власним бажанням (за підпунктом «ж» пункту 64 Положення).

У наданій для порівняння ухвалі від 1 жовтня 2015 року Вищий адміністративний суд України переглядав справу за позовом про поновлення на посаді першого заступника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. При цьому суд дійшов висновку щодо безпідставності вимог позивача про поновлення його на посаді, яку він займав до звільнення, оскільки після організаційно-штатних змін цю посаду скорочено.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2016 року (№К/800/22767/15, К/800/22464/15), також наданій на порівняння, вирішувався спір про звільнення із займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності Головного управління Міндоходів у Черкаській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

Як убачається із наданої на порівняння ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року, цей суд погодився із рішенням суду апеляційної інстанції про те, що позивача протиправно переміщено по службі без його згоди. Водночас на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2012 року наказом ДПС від 9 жовтня 2012 року № 1866-о ОСОБА_6 поновлено на посаді начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва, тобто рішення суду про поновлення позивача на посаді фактично виконано до перегляду справи судом касаційної інстанції, рішення якого у цій справі оскаржується. Разом з тим наказом від 11 жовтня 2012 року № 1873-о, що був оскаржений до суду у справі, рішення у якій надано на порівняння, позивача повторно звільнено з посади.

Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що Вищий адміністративний суд України ухвалив їх за різних фактичних обставин справ, установлених судами, у зв'язку з чим не можна дійти висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 лютого та 13 квітня 2016 року (справи №№ К/800/38707/15, К/800/52420/13 відповідно) не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки суд касаційної інстанцій у цих справах рішення судів попередніх інстанцій скасував, а справи направив на новий розгляд до судів першої інстанції. Таким чином, наведеними судовими рішеннями не розв'язано спори по суті і вони не містять остаточних висновків щодо правильного застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Ураховуючи наведене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_6 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.В. Кривенда