Справа № 820/2528/17
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

25 липня 2017 р. 17:35 год. справа № 820/2528/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біленського О.О.,

при секретарі судового засідання Король Д.О.,

за участі:

позивача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Харківській області (61002, м. Харків, вул. Алчевських, 40) №20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 (61111, м. Харків, Салтівське Шоссе, б. 155/93, кв. 184) у розмірі 9600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 червня 2017 року постановою заступника начальника Головного Управління Держпраці у Харківській області ОСОБА_3 за результатами розгляду акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №20-01-4409/1075 від 23 травня 2017 року встановлено, що при звільненні працівника йому не виплачена грошова компенсація за всі не використані ним дня щорічної відпустки. Позивач вважає вказану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню виходячи з огляду на те, що з тексту самої постанови неможливо встановити за вчинення якого саме правопорушення на ФОП ОСОБА_1 піддано штрафу, висновку щодо визнання її винною у вчиненні будь-якого правопорушення постанова не містить, дослівно зазначено: «вирішено накласти штраф» без мотивування. Також позивач зазначив, що вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі відноситься до компетенції суду, а не заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області. З огляду на викладене, позивач вважає протиправною та просить суд скасувати постанову Управління Держпраці у Харківській області №20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 9600,00 грн.

Позивач у судове засідання прибув, надав аналогічні викладеним у позовній заяві пояснення, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у письмових запереченнях на адміністративний позов та у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на матеріали перевірки та вказав, що в акті перевірки головним державним інспектором Управління Держпраці зазначені стан виконання вимог трудового законодавства ФОП ОСОБА_1 та детальний опис виявлених порушень з посиланням на відповідну норму законодавства. Серед виявлених порушень мало місце недотримання ФОП ОСОБА_1 вимог ст. 83 КЗпП України, а саме встановлено, що при звільненні працівника йому не виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Так, при звільненні ОСОБА_4 не нарахована та не виплачена компенсація за всі не використані нею дні щорічної відпустки. Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю. У звязку з набуттям 10 лютого 2016 р. чинності постанови КМУ «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509» від 03.02.2016 № 55 та наказу Міністерства соціальної політики України від 02.02.2016 № 67 «Про затвердження форми постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Державної служби України з питань праці» Управління Держпраці накладає штрафи за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. З огляду на викладене, на підставі акту перевірки №20-01-4409/1075 від 23.05.2017, яким встановлено порушення законодавства про працю, винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 у сумі 9600 грн. на підставах у межах повноважень та у спосіб встановлений законами та Конституцією України і тому вказана постанова скасуванню не підлягає.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, встановив наступне.

23 травня 2017 року Управлінням Держпраці за зверненням громадянки ОСОБА_4 була проведена позапланова перевірка щодо додержання вимог законодавства з питань праці у ФОП ОСОБА_1.

За результатами перевірки складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №20-01-4409/1075 від 23.05.2017 року із зазначенням стану виконання вимог трудового законодавства ФОП ОСОБА_1 та детальний опис виявлених порушень з посиланням на відповідну норму законодавства.

Зокрема, перевіркою встановлено, що позивачем, при звільненні працівника ОСОБА_4, не нарахована та не виплачена компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки в порушення ст.83 КЗпП України.

На підставі акту перевірки №20-01-4409/1075 від 23.05.2017, яким встановлено вказані порушення законодавства про працю, винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 у сумі 9600,00 грн.

В наявних матеріалах справи міститься копія трудового договору між працівником ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1, яка використовує найману працю від 15.09.2016 року.

Судом, зі свідчень допитаного під час розгляду справи свідка ОСОБА_4, встановлено, що ОСОБА_4 надала позивачу заяву про звільнення від 29.03.2017 року за угодою сторін на підставі ст. 36-1 КЗпП України, останнім робочим днем було саме 29.03.2017 року.

З пояснень представника відповідача вбачається, що під час розгляду справи про накладання штрафу уповноваженою особою Управління Держпраці ОСОБА_1 заявила про наявність у неї заяви ОСОБА_4 і надала її для ознайомлення, однак під час проведення перевірки вказана заяву не була надана перевіряючим. Уповноважена особа ознайомилась із заявою і встановила, що зазначена заява написана ОСОБА_4 з проханням звільнити її на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу розгляду справи.

При цьому, в матеріалах справи міститься надана позивачем копія заяви ОСОБА_4 від 29.03.2017 року про звільнення, де ст.36-1 КЗпП України виправлена на ст.38 КЗпП України. Свідок під час допиту пояснив, що жодних виправлень до заяви вона не вносила та просила звільнити її саме за п.1 ст.36 КЗпП України.

Також, позивачем було надано та долучено до матеріалів справи копію наказу №1 від 31.03.2017 року про звільнення ОСОБА_4 31 березня 2017 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Аналогічні відомості містяться у трудовому договорі, який містить відомості, що він розірваний сторонами 31.03.2017 на підставі ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника).

Суд зазначає, що відповідно до ст.36-1 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У п.1 ст.36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Тому при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. У п.8 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є розяснення, що за домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді сторін трудового договору.

Отже, згідно із заявою, що долучена до матеріалів справи, трудовий договір між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повинен бути припинений 29.03.2017 дата, що зазначена в заяві про звільнення та на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Окремо суд зазначає, що на підставі ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Однак власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З огляду на викладене, видання позивачем наказу про звільнення відбулось з порушеннями, а саме на інших підставах та порядку, ніж це передбачено вимогами КЗпП України.

Згідно з положеннями ч.5 ст. 241-1 КЗпП України коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_4 та розірвання трудового договору повинно було відбуватись в останній робочий день 29.03.2017 року та на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до наявних матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що ФОП ОСОБА_1 30.05.2017 року здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку, що датований 30.05.2017 року, при встановленому факті звільнення ОСОБА_4 31.03.2017 року.

Отже, в порушення вимог ст. ст. 83, 116 КЗпП України ФОП ОСОБА_5 не провела виплату працівниці ОСОБА_4 грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки.

Також, з наявних матеріалів справи вбачається, що позивач 12.06.2017 року виплатив на користь ОСОБА_4 компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, що підтверджується касовим чеком про переказ готівки від 12.06.2017 року.

Отже, звільнення ОСОБА_4 відбулось 31.03.2017 року, розрахунок було проведено 30.05.2017 року, виплата грошових коштів відбулась 12.06.2017 року, тобто матеріалами справи підтверджується наявність порушень з боку позивача трудового законодавства, що встановлені перевіркою.

Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

У звязку з набуттям 10 лютого 2016 р. чинності постанови КМУ «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509» від 03.02.2016 № 55 та наказу Міністерства соціальної політики України від 02.02.2016 №67 «Про затвердження форми постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Державної служби України з питань праці» Управління Держпраці накладає штрафи за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 № 509 (далі Постанова № 509).

У відповідності до п.1 Постанови №509 порядок визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови № 509, однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач наділений повноваженнями щодо накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення та вказані дії відносяться до його компетенції.

При цьому суд зазначає, що штраф накладений згідно з Постановою № 509 є фінансовою санкцією у відповідності до частини третьої статті 265 КЗпП України, у звязку з чим на нього не поширюються норми Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанова Управління Держпраці у Харківській області №20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 9600,00 грн. відповідає вимогам діючого законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За викладених обставин, суд прийшов до висновку, що оскаржувана позивачем постанова Управління Держпраці у Харківській області №20-01-4409/1075-0438 від 06.06.2017 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 9600,00 грн. прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України.

Таким чином дії відповідача є правомірними, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 17, 50, 160-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова у повному обсязі виготовлена 26.07.2017 року.

Суддя Біленський О.О.