Справа № 807/545/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6707/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Святецького В.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі за його позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Гроклін-Карпати» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ :

19 квітня 2017 року Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Гроклін-Карпати» (далі ТзОВ «Гроклін-Карпати») адміністративно-господарські санкції в сумі 548780,13 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі № 807/545/17 у задоволенні вказаного позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому він зобовязаний сплатити адміністративного-господарські санкції, передбачені ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не зявилися, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову відділення Фонду, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки відповідачем вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштуванню інвалідів та на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись, тобто відсутні підстави для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи і є правильними.

Положеннями ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.18-1 даного Закону інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно із ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Положення Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов'язують підприємства створити робочі місця для праці інвалідів, однак даний обовязок не супроводжується обов'язком підприємства займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Разом з цим, підприємство несе обов'язок повідомляти уповноважені органи про наявність місць для такого працевлаштування, яким у цьому випадку є відповідні державні служби зайнятості.

При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, для притягнення підприємства до відповідальності за невиконання приписів статті 19 Закону слід встановити, окрім іншого, наявність фактів спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування, а також причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що приписами статті 71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Судом першої інстанції встановлено, що ТзОВ «Гроклін-Карпати» подано до відділення Фонду звіт «Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік» форми № 10-П1, відповідно до якого у 2016 році середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача становила 663 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів - 26 осіб, а фактично у звітному році відповідачем було працевлаштовано лише 18 осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність

При цьому з матеріалів справи слідує, що відповідачем подавались до Ужгородського міського центру зайнятості населення звіти форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів, зокрема станом на 17 березня 2016 року, 09 вересня 2016 року, 10 жовтня 2016 року, 03 листопада 2016 року, 06 грудня 2016 року. Крім того, ТзОВ «Гроклін Карпати» самостійно здійснювало пошук працівників, у тому числі й з обмеженими можливостями шляхом неодноразового розміщення відповідних оголошень в друкованих засобах масової інформації, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 20-113).

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі невиконання ТзОВ «Гроклін Карпати» у 2016 році нормативу з працевлаштування інвалідів, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», без його на те вини не дає правових підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 цього ж Закону.

Доводи апелянта на правомірність оскаржуваної постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі № 807/545/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Н.М.Судова-Хомюк

ОСОБА_2

Ухвала у повному обсязі складена 27 липня 2017 року.