Справа № 805/2456/17-а
Суддя: Кірієнко В.О.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 р. Справа №805/2456/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кірієнка В.О.,

при секретарі судового засідання Волковій О.Г.

за участю:

позивача не з'явився;

представника відповідача не з'явився;

представника третьої особи не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи Управління казначейської служби України у м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2017 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи Управління казначейської служби України у м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", зобов'язання вчинити певні дії.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працює суддею Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з 20.12.2003 року по теперішній час і отримує суддівську винагороду, яка складається із посадового окладу з розрахункової величини у 1600, 00 грн. та доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, кваліфікаційне оцінювання, передбачене нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не проходила.

Посилаючись на ч.1, 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 5 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 року» позивач наголошує, що суддівська винагорода повинна бути нарахована та виплачена із урахуванням посадового окладу, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат, тобто в розмірі 32 000 грн. Незважаючи на це, відповідач, керуючись п. 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» нараховує та виплачує суддівську винагороду виходячи з розрахункової величини у 1 600, 00 грн.

Також, у відповідь за звернення, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Донецькій області було повідомлено позивача щодо правомірності нарахування суддівської винагороди, виходячи із розміру розрахункової величини у 1600, 00 грн. та про відсутність правових підстав виплати суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу у 32 000, 00 грн.

З урахуванням викладеного позивач просив визнати протиправною відмову ТУ ДСА України в Донецькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч.1 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 21.12.2016 року № 1801-VIII «Про державний бюджет України на 2017 рік» в розмірі 3 200, 00 грн. з 01.01.2017 року, зобов'язати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за січень-червень 2017 року в розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», тобто посадовий оклад - 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 року Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» в розмірі 3200, 00 грн., з виплатою доплати за вислугу років 30% посадового окладу за період з 01.01.2017 року; зобов'язати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплачувати позивачу у 2017 році суддівську винагороду в розмірі, встановленому ч. 2 3, 5 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 21.12.2016 року № 1801-VIII «Про державний бюджет України на 2017 рік» з виплатою доплати за вислугою років 30% посадового окладу.

Позивач через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без своєї участі.

Відповідач через канцелярію суду надав заперечення, згідно змісту яких просив відмовити в задоволені позову, оскільки розмір суддівської винагороди позивачу розраховувався з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Таким чином відповідач вважає, що з 01 січня 2017 року суддівська винагорода суддів місцевих судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання у встановленому порядку, обраховується від розміру посадового окладу судді, який складає 16 000, 00 грн., а доплати обчислюються від такого розміру посадового окладу.

Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи через канцелярію суду не надавав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно Довідки Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.06.2017 року № 12, згідно з Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1472/2003 від 20.12.2003 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області строком на п'ять років. Згідно наказу начальника Управління державної судової адміністрації в Донецькій області № 4 від 08.01.2004 року ОСОБА_1 зараховано до штату Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області. ОСОБА_1 складено присягу судді 20 грудня 2003 року.

Згідно Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» № 1632-VІ від 08.10.2009 року ОСОБА_1 обрано на посаду судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області безстроково. Відповідно до наказу голови суду № 2-К/1.2.24 від 11.01.2014 року ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 13.01.2014 року у розмірі 30 % посадового окладу згідно з ч. 5 ст. 129, ст. 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як такій, що має стаж роботи на посаді судді понад 10 років.

Листом від 21.06.2017 року № 05-696/17 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для здійснення нарахування та виплати суддівської винагороди з січня 2017 року, виходячи з посадового окладу судді в розмірі 32 000, 00грн.

З розрахункових листів позивача вбачається, що нарахування посадового окладу ОСОБА_1 з 01.01.2017 року здійснювалось із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у розмірі 1 600,00 грн., що також не заперечувалось представником відповідача, який зазначив, що зазначені розрахункові листи можуть бути прийняті судом в якості доказів нарахування позивачу відповідного рзміру суддівської винагороди.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, затвердженим головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015 року, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є територіальним органом Державної судової адміністрації України та їй підпорядковується. Основним завданням територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Донецької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Донецької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів місцевого самоврядування. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області та місцевих загальних судів Донецької області.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття "щомісячне довічне грошове утримання", що міститься у підпункті "е" підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

В пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402 (далі - Закон № 1402).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402 (в редакції, яка діє з 01.01.2017 року) встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно п.24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 1 пункту 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами), (далі - Закон № 2453).

Так, згідно з частиною третьою статті 133 Закону № 2453 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, чітко вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого частиною третьою статті 133 Закону № 2453.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 призначена на посаду судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що у своїй сукупності є підставою обрахунку її посадового окладу з огляду на розмір, визначений частиною третьою статті 133 Закону № 2453.

Отже, положення абзацу другого пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір "розрахункової величини". Це положення не змінює частину третю статті 133 Закону про судоустрій 2010 у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим відсутні ознаки невідповідності цього положення частині другій статті 130 Конституції України. При цьому необхідно окремо зупинитись на змісті словосполучення "мінімальна заробітна плата", використаного в абзаці першому пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін. Якщо тлумачити це словосполучення буквально, то приписи згаданого пункту не матимуть смислу: абзац перший у такому випадку передбачатиме зупинення застосування мінімальної заробітної плати, в той час як абзац другий - передбачатиме продовження застосування мінімальної заробітної плати.

За такої ситуації слід керуватися таким правилом тлумачення правових норм: "закон не може тлумачитися у такому смислі, при якому він виявляється безцільним, зайвим, чи веде до безглуздих наслідків". Аналогічна позиція висловлена у Правовому висновку з окремих правових питань, що виникли під час розгляду судами справ щодо виплати після 1 січня 2017 року суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Поряд з іншим, ДСА України листом від 20.03.2017 р. № 11-2306/17 роз'яснено порядок виплати посадових окладів суддям.

Відтак, у штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на дві категорії, зокрема:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16000 грн. для місцевих судів та 17600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 р. пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів 24000 грн., для апеляційних судів 40000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 року пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000грн.) без застосування регіонального коефіцієнта.

Згідно ч. 1, 2 ст. 145 Закону № 1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 146 Закону № 1402 суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200, 00 гривень.

Згідно із статтею 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600, 00 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774 (далі - Закон № 1774) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Аналізуючи зазначені положення суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився; втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону № 2453, а законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом про бюджет 2017. Відсутність змін до бланкетної норми частини третьої статті 133 Закону № 2453 не є перешкодою для застосування пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Адміністративний суд повноважний відмовитися від застосування закону, який є аналогічним до того, що був визнаний неконституційним. Аналіз практики Конституційного Суду України засвідчує відсутність його рішень про неконституційність певного положення (яке може бути предметом регулювання виключно закону про державний бюджет) через його закріплення не у законі про державний бюджет на певний рік, а іншому законі.

На сьогодні положення пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, відповідно нормативні підстави для незастосування пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону про внесення змін відсутні.

Згідно ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" від 27 травня 1996 року, суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 стосовного того, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, та до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600, 00 гривень, не можна стверджувати, що державний орган - територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, протиправно відмовляє у виплаті належних сум позивачу без внесення законодавчих змін.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, чинними були різні положення Закону, що свідчить про те, що це питання не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення Закону, безперечним є необхідність забезпечення балансу відповідних інтересів осіб, який полягає у розумності застосування відповідних норм Закону до відповідних обставин.

Так, принцип розумності застосовується судом як пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Отже, суд вважає за належне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді від осіб, які таке оцінювання не пройшли.

Тобто, метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність їх займаній посаді.

Проте, суд зазначає, що наявна різниця у статусі між особами, що пройшли оцінювання та тими, що його не пройшли, з урахуванням відсутності їх вини у цьому, та її наслідки, які знаходять своє відображення у тому числі і в розмірі суддівської винагороди, не повинні слугувати обставинами, що породжують поглиблення такої різниці та створення нових факторів для її існування, а саме, суддя, що пройшов кваліфікаційне оцінювання не може отримувати суддівську винагороду у розмірі, що на порядок нижчий, ніж той суддя, що його на даному етапі не пройшов, оскільки в даному випадку не буде застосований принцип розумності, що зашкоджуватиме самій суті права.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16 000, 00 грн., діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та законами України, відтак, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог в даній частині.

Також позовні вимоги про зобов'язати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за січень-червень 2017 року в розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», тобто посадовий оклад - 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 року Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» в розмірі 3200, грн., з виплатою доплати за вислугу років 30% посадового окладу за період з 01.01.2017 року; зобов'язати ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплачувати позивачу у 2017 році суддівську винагороду в розмірі, встановленому ч. 2 3, 5 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», тобто посадовий оклад в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України від 21.12.2016 року № 1801-VIII «Про державний бюджет України на 2017 рік» з виплатою доплати за вислугою років 30% посадового окладу є похідними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Донецькій області, за участю третьої особи Управління казначейської служби України у м. Слов'янську Донецької області про визнання протиправною відмови щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні 25.07.2017 року.

Повний текст постанови виготовлено 31.07.2017 року.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кірієнко В.О.