Справа № 734/857/17
Суддя: Анохін А. М.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/734/18/17 Справа № 734/857/17
ПОСТАНОВА

іменем України

11 травня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

при секретарі Музиченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Козелець адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2, Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області про скасування рішення від 09.02.2017 № 33789429 та зобовязання здійснити державну реєстрацію житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2, в якому просить: скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2, Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області від 09.02.2017 № 33789429 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень; зобовязати Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2, Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області, здійснити державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок № 9 по вул. Мічуріна в с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає спірне рішення безпідставним та таким, що порушує його право власності. Зауважуючи на неправомірність такої відмови, просить скасувати зазначене рішення та зобов'язати відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на відповідний об'єкт нерухомого майна.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав суду пояснення, аналогічні вказаним у своєму позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 у справі № 22ц-3134/2011, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва будівлі, що знаходиться за адресою: вул. Мічуріна, 9 у с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області загальною вартістю 65826 грн. із посиланням на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Розглянувши матеріали адміністративного позову, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок по вул. Мічуріна, 9 у с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області є незавершеним будівництвом, а право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстровано. Вказана обставина підтверджується довідкою № 2671 від 18.11.2010 «Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації» (а.с.13).

Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 у порядку цивільного судочинства звертався до суду для визнання за ним права власності на вказану будівлю.

Відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.10.2011 у справі № 2/2508/181/2011р. за позовом ОСОБА_1 до Карпилівської сільської ради Козелецького району Чкрнігівської області, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на обєкт нерухомого майна (житловий будинок), позов було задоволено та за ОСОБА_1 визнано право власності на спадкове майно - житловий будинок № 9 по вул. Мічуріна у с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області. (а.с.15,16).

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 зазначене вище рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.10.2011 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва будівлі, що знаходиться за адресою: вул. Мічуріна, 9 у с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області загальною вартістю 65826 грн. (а.с.17,18).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2012 року подану у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 залишено без змін. (а.с.19-20).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2012 року касаційну скаргу подану у цій справі ОСОБА_1 відхилено, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 залишено без змін. (а.с.24-25).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області №33789429 від 09.02.2017 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Чернігівська обл., Козелецький район, с. Карпилівка, вул. Мічуріна, буд. 9, з тих підстав, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 у справі № 22ц-3134/2011 визнано право власності заявника не на обєкт нерухомості, а на рухомі речі, тому на підставі пп.1. п.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявлене речове право не підлягає державній реєстрації (а.с.26).

Згідно з ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2015р. №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п.20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. №868 (далі Порядку №868) за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4 2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначено статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як встановлено судом, спірним Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 №33789429 від 09.02.2017 відмовлено позивачу у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок на підставі пп.1. п.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки заявлене речове право не підлягає державній реєстрації. У рішенні державним реєстратором вказано мотиви та передбачені законом підстави його прийняття, а також здійснено посилання на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 23.12.2011 у справі № 22ц-3134/2011, яким визнано право власності заявника не на обєкт нерухомості, а на рухомі речі.

Позивачем не наведено у позові жодного порушення, які на його думку вчинено державним реєстратором під час здійснення процедури розгляду його заяви про державну реєстрацію прав та прийняття рішення за наслідками цього розгляду. Як вказав позивач у позовній заяві, фахівці з будівництва та реєстрації, з якими він консультувався, не вбачають іншого шляху, крім судового, щодо розвязання питання реєстрації права на вказаний будинок. При цьому суд бере до уваги, що інших порушень в діях відповідача, окрім неможливості реалізувати своє право власності на будівлю, позивачем не зазначено, а рішення по суті за поданим ним позовом у порядку цивільного судочинства судом прийнято і набрало законної сили.

Надаючи оцінку позовним вимогам з урахуванням принципів верховенства права, законності, завдань адміністративного судочинства та способу захисту прав позивача, суд бере до уваги таке.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача, він фактично оскаржує те, що не може оформити своє право власності на будівлю, хоча і звертався до суду в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом. Це означає, що права позивача порушено не вказаним у позові субєктом владних повноважень державним реєстратором.

Тобто позивач фактично звернувся до суду зі спором, який не зміг вирішити на свою користь в порядку цивільного судочинства і намагається вирішити цей спір всупереч передбачених законом способів захисту цивільних прав, уникнувши спору про право на обєкт нерухомості, а здійснюючи захист своїх прав в порядку адміністративного судочинства шляхом предявлення адміністративного позову до суб'єкта владних повноважень, який не має жодного юридичного інтересу до фактичного предмету спору (визнання права власності на будівлю) і лише здійснює державну реєстрацію.

Суд зазначає також, що принцип верховенства права, встановлений у ч.1 ст. 8 Конституції України, слід розуміти у взаємозвязку з положеннями ст. 3 Конституції України. Саме так цей принцип викладено у ч.1 ст.8 КАС України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд вважає, що у даному випадку захист порушеного права повинен здійснюватися у спосіб, визначений Цивільним кодексом України та іншими законами, шляхом предявлення позову в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до положень ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень встановленого процесуальним законом обов'язк доказування було виконано. Суд погоджується з наведеною відповідачем позицією, яку обґрунтовано наявними у справі доказами, і визнає, що дії відповідача по винесенню рішення про відмову у державній реєстрації прав здійснено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи є необґрунтованими, а позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора є такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобовязання державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права приватної власності позивача на житловий будинок, то вони можуть застосовуватись лише за наявності протиправного рішення (нормативно-правового акта чи правового актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто є похідними від вимог про скасування рішення про відмову позивачу у державній реєстрації прав, а тому відмова у задоволення первинних вимог є підставою для відмови у задоволенні і похідних від них вимог.

Крім того, суд зазначає, що повноваження відповідача щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу та уповноваженої особи.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Тому і з таких підстав позовна вимога щодо зобов'язання державного реєстратора зареєструвати право власності на нерухоме майно є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного суд дійшов висновку що адміністративний позов ОСОБА_1 у повному обсязі задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 158-163, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2, Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області про скасування рішення від 09.02.2017 № 33789429 та зобовязання здійснити державну реєстрацію житлового будинку відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду першої інстанції набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_6