Справа № 813/915/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6785/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання Гнідець І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2017 року у справі за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчини дії, -

В С Т А Н О В И В:

03.03.2017 року позивач - громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та просив визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 10 січня 2017 року №03-17 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог зазначає, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Сирії та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися до країни свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Численні публікації у загальнодоступних засобах масової інформації підтверджують твердження позивача про його обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через небажання служити в армії в умовах важкої гуманітарної кризи в Сирії. З посиланням на пункти 39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, статтю 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Методичні рекомендації УВКБ ООН по міжнародному захисту осіб, які шукають притулок з Сирії, вказує на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішення від 10 січня 2017 року № 03-17, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке є протиправним і підлягає скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10 січня 2017 року № 03-17 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач - Державна міграційна служба України. Вважає, що постанова суду прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, є незаконною та необґрунтованою, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю, з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема вважає, що позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання; фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, позивачем не обґрунтовано наявності умов, визначених у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дані про особу встановлено на підставі закордонного паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1, виданого 03.10.2011 р. Swaida-Center (дійсний до 12.10.2013р.).

01.02.2016 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою № 108/1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 зазначив неможливість повернення у країну громадянської приналежності Сирію у зв'язку з війною. У разі повернення йому загрожує небезпека з боку ісламської держави, а також існує ймовірність того, що його заберуть служити в армію і примусять вбивати людей, чого він не хоче робити.

У анкеті, заповненій у день звернення з заявою 01.02.2016 року, ОСОБА_1 зазначив причиною звернення - неможливість повернення у країну громадянської приналежності Сирію у зв'язку з тим, що за час перебування в Україні на навчанні, ситуація в Сирії стала критичною і там розпочалася війна.

Під час співбесіди 16.02.2016 року ОСОБА_1 повідомив, що не користується захистом Сирії і не може повернутися у країну свого походження через побоювання за своє життя по причині того, що там йде війна (а.с. 38-44).

З матеріалів справи № 2016 LV0001, на підставі наявних у ній документів також встановлено, що ОСОБА_1 народився у м. Свейда, Сирія. До виїзду із країни походження проживав за адресою: АДРЕСА_1. Рідна мова - арабська, вільно володіє українською мовою. За національністю - араб, за релігійними переконаннями - друзист (належить до релігійної спільноти «друзи» (друзе)). Освіта - незакінчена вища, навчався на третьому курсі Національного Університету «Львівська Політехніка». В країні походження ОСОБА_1 не працював.

Вперше ОСОБА_1 прибув в Україну 18.10.2012 на підставі студентської візи серії Y№ 00011715 з метою навчання в Національному Університеті «Львівська Політехніка».

З 2012 по 2016 роки позивач навчався в Національному Університеті «Львівська Політехніка» та проживав за адресою АДРЕСА_2.

01.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення є війна у Сирії, загроза життю з боку ІДІЛ та загроза бути призваним до армії, де його примушуватимуть вбивати людей, чого він робити не хоче.

В ході розгляду заяви встановлено, що ОСОБА_1 станом на 11.03.2016 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (відповідь начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 11.03.2016 року.).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок від 25.07.2016 року про визнання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Сирійської Арабської Республіки, особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок разом з матеріалами особової справи № 2016 LV 0001 супровідним листом від 27.07.2016 року № 04/14210 надіслано Директору Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України для прийняття рішення про визнання/відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 166).

Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України листом від 09.08.2016 року № 8.5/5031-16 повернув висновок від 25.07.2016 року разом з матеріалами особової справи № 2016 LV 0001 на доопрацювання та приведення висновку у відповідність з рекомендаціями ДМС України.

23.12.2016 року Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок від про відмову у визнанні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Сирійської Арабської Республіки, особою, яка потребує додаткового захисту.

10.01.2017 року ДМС України прийнято рішення № 03-17 про відмову у визнанні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Сирійської Арабської Республіки, особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 188).

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Судом зокрема зазначено, що висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2016LV0010 від 23.12.2016 року, на підставі якого ДМС України прийнято оскаржуване рішення від 10 січня 2017 року №03-17, про те, що заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні зроблено фактично через відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення ОСОБА_1 до країни походження, а також твердження про задовільну загальну обстановку в місті Сувейда, з якого походить заявник та де проживають члени його сім'ї, оскільки місто перебуває під контролем державних та проурядових сил, а ситуація збройного конфлікту не спостерігається по всіх регіонах цієї країни.

Як зазначено у Висновку, також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Ані заявник, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадань, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.

Визнання ГУ ДМС у Львівській області тверджень ОСОБА_1 про ситуацію збройного конфлікту в країні його походження достовірними та правдоподібними свідчить про відповідність заяви ОСОБА_1 вимогам пункту 13 частини першої статті 1 Закону№3671-VI, оскільки збройний конфлікт в Сирії характеризується високою інтенсивністю загального насилля та супроводжується серйозними порушеннями прав людини.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає згаданому критерію обґрунтованості, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, для належного захисту порушеного права особи суд, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції відповідача, а також згідно з пунктом 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), вважає за необхідне задовольнити вимогу про зобов'язання відповідача визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають нормам матеріального права.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно із частиною п'ятою статті 5 даного Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту частини сьомої статті 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

А відтак, з врахуванням уточнених позовних вимог, суд досліджує чи були наявні, і чи були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставини, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які дають право позивачеві вважатись особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено пунктом 4 частини першої статті 1 Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Особа, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до положень пункту 13 частини першої даної статті, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Щодо наявності загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження, то суд врахував наступне.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014 року зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також, в Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в окупованих районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій

На час видання Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ІДІЛ 23.09.2014 року принесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 Рекомендацій за наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінціях Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Вказане свідчить про те, що ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і З Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.

Відповідно до пунктом 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 рок не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття біженець, сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

При цьому судом враховано те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Зі змісту більшості наведених доказів, зокрема, Рекомендації УВКБ ООН від 27.10.2014 року, підтверджуються факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрози життю, безпеці чи свободі позивача.

Крім, цього суд вважає за необхідним застосувати при вирішенні даної справи принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241).

Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Крім цього, загроза життю позивача у разі повернення до Сирійської Арабської Республіки та ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження у Сирійську Арабську Республіку підтверджується висновками Європейського суду з прав людини у справі Л.М. та інші проти Росії в рішенні від 15 жовтня 2015 року. Це перше рішення Європейського суду з прав людини, яке містить оцінку ризиків загрози життю та нелюдського поводження в контексті триваючого конфлікту в Сирійську Арабську Республіку.

Згідно з параграфом 123 зазначеного рішення, більшість Європейських держав у теперішній час не приймає рішень щодо примусового повернення осіб до Сирійської Арабської Республіки. В своїй оцінці Суд посилається на доклади ООН та висновки УВКБ ООН жовтня 2014 року, серед іншого, щодо de facto мораторію на повернення до Сирійської Арабської Республіки.

Суд також вказує на позицію міжнародної неурядової організації Human Rights Watch щодо того, що молоді чоловіки піддаються особливому ризику ув'язнення або нелюдського поводження в Сирійську Арабську Республіку (параграф 124 зазначеного рішення).

Європейський суд з прав людини доходить висновку, що наведені елементи є достатніми для встановлення обґрунтованості припущень, що повернення заявників до Сирійської Арабської Республіки порушуватиме Статті 2 та/або 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 125 зазначеного рішення).

Суд встановив, що наведені доводи є достатніми для висновку Суду, що у разі примусового повернення заявників до Сирійської Арабської Республіки Статті 2 та/або 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будуть порушені (параграф 126 зазначеного рішення).

Таким чином, колегія суддів, аналізуючи практику Європейського Суду, висновки міжнародних установ та організацій, вважає, що ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, тому що об'єктивні дані свідчать про те, що сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Крім того, досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

На думку суду, факти, викладені позивачем у заяві, протоколі співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позивач підпадає під ознаки особи, яка потребує додаткового захисту, визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, суд також вважає за необхідне вказати, що працівником УДМСУ у Волинській області, за результатами розгляду справи позивача у висновку від 17.10.2016 року проведено повний аналіз щодо відповідності поданої останнім заяви вимогам п.13 ч.1 ст.1 Закону та обґрунтовано зазначено про те, що у разі повернення до Сирії заявнику буде загрожувати ризик зазнати катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність поводження як наслідок загальновідомих військових дій, що відбуваються у даній країні, однак вказаний висновок було повернуто для доопрацювання ДМС України через неврахування факту порушення позивачем ст.7 Закону України «Про основи національної безпеки України». Водночас, суд вважає таку позицію ДМС України безпідставною, оскільки факт існування небезпеки загибелі заявника внаслідок його повернення в Сирію є превалюючим перед фактом порушення останнім ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо термінів звернення за захистом в Україні.

Пунктом 3 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативних актів, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 10 січня 2017 року №03-17 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є передчасним і необґрунтованим, оскільки прийняте без врахування всіх обставин, що мали значення для вирішення даного питання, в зв'язку з чим це рішення слід визнати протиправним і скасувати, що правильно зробив суд першої інстанції.

Водночас колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність потреби у повторному розгляді заяви позивача.

Так, відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до змісту наведеної статті орган Державної міграційної служби при розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення інформації, необхідної для оцінки достовірності доводів особи, яка звернулась з відповідною заявою, повинен провести з нею співбесіду, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей, а також врахувати всю наявну у нього інформацію, як надану заявником, так і здобуту з інших джерел.

В п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 26.06.2011 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» вказано, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено вище, основним мотивом прийняття Державною міграційною службою України оскаржуваного рішення про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було ненадання заявником жодних належних документів існування небезпеки у разі повернення до країни походження.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України та інших матеріалів особової справи громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, відповідач, на думку колегії суддів, не в повній мірі врахував та не надав належну оцінку всім обставинам, інформації та доводам заявника, які мали значення для вирішення питання про визнання чи невизнання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, колегія суддів зазначає, що відповідач не врахував належним чином інформації про ситуацію в Сирії підготовленої міжнародними організаціями, в основному органами та місіями Організації об'єднаних націй, та її доказову силу у ситуації з позивачем, можливість подання позивачем письмових доказів тощо.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що Державна міграційна служба України під час розгляду заяви громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не врахувала всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу, в зв'язку з чим, на думку колегії суддів, у спірному випадку відсутні достатні підстави для зобов'язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а в даному випадку суд може лише зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає частковому скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 41, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2017 року у справі № 813/915/17 - скасувати в частині зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, і прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді О. М. Довгополов
Н. В. Ільчишин
Повний текст судового рішення

виготовлено 24.07.2017 року.