Справа № 816/8405/15
Суддя: Волков О.Ф.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Волкова О.Ф.,
суддів:Гриціва М.І., Кривенди О.В., Прокопенка О.Б.,
при секретарі судового засідання Шатило Р.П.,

за участю представників:

товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Сантехбуд ЛТД» (далі - Товариство) - Вари А.С., Юрченка О.А.,

державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ) - Петричук І.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства до ДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом до ДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24 квітня 2015 року № - про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ у сумі 617 933 грн за основним платежем та 154 483 грн штрафних санкцій і від 24 квітня 2015 року № - про донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 603 830 грн за основним платежем та 150 958 грн штрафних санкцій.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що висновки акта перевірки, на підставі якого винесено оскаржувані повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 17 червня 2015 року адміністративний позов задовольнив повністю: визнав протиправними та скасував спірні податкові повідомлення-рішення.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 вересня 2015 року постанову суду першої інстанції скасував і прийняв нову - про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав правомірності прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 січня 2016 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року скасував, а постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2015 року залишив у силі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду касаційної інстанції, ДПІ звернулась до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У заяві ДПІ, зокрема, посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України погодився із висновком суду першої інстанції про протиправність прийняття оскаржуваних повідомлень-рішень, оскільки на момент здійснення спірних операцій контрагенти позивача були зареєстровані як платники ПДВ у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати ПДВ та складати податкові накладні, які відповідають вимогам закону. Чинне податкове законодавство України не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум ПДВ до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

На обґрунтування заяви додано рішення Вищого адміністративного суду України від 12 травня 2016 року № К/823/280/15, в якому суд касаційної інстанції зазначив, що доводи позивача щодо оплати за поставлений товар у безготівковій формі, що підтверджує реальність господарських операцій та зміну майнового стану платника, є необґрунтованими, оскільки наявність платіжних доручень за спірними операціями самі по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в цьому випадку - самостійною підставою для формування спірних сум податкових вигод, адже рух цих коштів не підтверджує реальність господарських операцій у своїй сукупності. Так, відсутність необхідних документів є свідченням того, що господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків господарсько-фінансової діяльності, а тому у позивача не було підстав відображати наслідки цих господарських операцій у податковому обліку, а отже, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно.

Також ДПІ додала до заяви постанову Верховного Суду України від 19 квітня 2016 року № 816/11081/14, якою на підставі частини другої статті 227 КАС справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (для перевірки та встановлення фактичних обставин у справі).

Усуваючи розбіжності у правозастосуванні судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Відповідач послався на фіктивність контрагента позивача як суб'єкта господарювання і свої доводи підтверджував тим, що ОСОБА_8 та інші проводили фінансово-господарські операції з використанням ряду підприємств, зокрема ТОВ «Компас Трейдінг» і ТОВ «Українсько-ізраїльська фірма «Он Лайн Дніпро», що спрямовані на легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Вказуючи на правомірність оскаржуваних рішень ДПІ, суд апеляційної інстанції виходив з того, що директор ТОВ «Українсько-Ізраїльська фірма «Он Лайн Дніпро», який також є директором й другого контрагента позивача - ТОВ «Компас Трейдінг», від імені якого підписані спірні договори та податкові накладні, у ході досудового слідства надав пояснення про те, що він не приймав участі в господарській діяльності ТОВ «Українсько-Ізраїльська фірма «Он Лайн Дніпро» та не підписував жодних договорів від його імені, не здавав податкової звітності, не підписував податкових накладних та інших первинних документів (т.4 а.с.53).

Зазначені обставини, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, дають підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування Товариством податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, видані контрагентом, діяльність якого мала ознаки фіктивного підприємництва, та підписані від імені особи, яка заперечила свою участь у його діяльності, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та визначених пунктом 138.1 статті 138 ПК витрат є безпідставними. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 5 березня 2012 року (справа № 21-421а11).

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Вищий адміністративний суд України погодився з висновком суду першої інстанції, який, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що фінансово-господарські операції позивача з ТОВ «Українсько-Ізраїльська фірма «Он Лайн Дніпро» і ТОВ «Компас Трейдінг» є товарними і підтверджуються відповідними первинними документами. Також суд першої інстанції взяв до уваги Інформаційний лист Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», відповідно до якого, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Проте з таким підходом щодо застосування норм права колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України не погоджується, адже він не узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 1 грудня 2015 року (справа № 21-3788а15), відповідно до якого статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Висновок суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, про те, що подані ТОВ первинні документи бухгалтерського та податкового обліку не є достатніми доказами фактичного виконання операцій; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими ДПІ фактами щодо фіктивної діяльності Контрагента позивача свідчить про безтоварність господарських операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку цього товариства, є правильним. Суд касаційної інстанції таке рішення скасував без достатніх підстав.

Ураховуючи вищенаведене і те, що суд касаційної інстанції у справі, що розглядається, неоднаково та неправильно застосував норми матеріального права, ухвала Вищого адміністративного суду України від 12 січня 2016 року відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини другої статті 243 КАС підлягає скасуванню, а постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року - залишенню в силі.

Керуючись пунктом 6 розділу ХІІ Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» та статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 січня 2016 року скасувати та залишити в силі постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Ф. Волков

Судді: М.І. Гриців О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко