Справа № 265/3520/17
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/3520/17
Провадження №2-а/265/187/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мамаєвої С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (надалі УСЗН) про визнання дій протиправними та про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплати позивачу одноразову щорічну грошову допомогу у розмірі семи мінімальних пенсій за віком за 2016 рік, як інваліду війни 3 групи. В обґрунтування позову посилався, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно, до 5 травня, інвалідам війни 3 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Але відповідач в порушення вимог закону перерахував йому грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 2310,0 гривень. Просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати йому щорічної грошової допомоги до 5 травня у 2016 року у розмірі меншим, ніж це встановлено ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову щорічну грошову допомогу у розмірі семи мінімальних пенсій за віком в сумі, як інваліду війни 3 групи, з урахуванням сплаченої суми у розмірі 2310,00 грн.

В судове засідання позивач та його представник за дорученням адвокат Богач О.О., які були належним чином повідомлені про день час розгляду справи, не з'явилися, надали суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, наполягали на задоволенні позову. Представник позивача надав суду письмові пояснення які за змістом аналогічні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3, діюча на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи у відсутності представника УСЗН, також надала письмові заперечення, де вказала, що нарахування та виплата позивачеві щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році здійснено у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів відповідно до пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України. При нарахуванні та виплаті позивачу в 2016 році щорічної разової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» відповідач діяв правомірно, відповідно до норм чинного законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Позивач знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, має статус інваліда війни третьої групи та має право на пільги для інвалідів війни, в тому числі має право на щорічну грошову допомогу до 5 травня.

У квітні 2016 року позивач отримав щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 2310,0 гривень, і ця обставина підтверджена сторонами в позові та письмових поясненнях.

02 березня 2017 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо перерахунку вказаної допомоги, виходячи із норм Закону та отримання недоплаченої частини разової грошової допомоги до 05 травня у 2016 року у сумі 5600, 0 гривень. На яку отримав відмову, викладену в листі від 07.03.2017, в якому роз'яснено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Деякі питання виплати у 2016 році грошової допомоги», передбаченої № 3551-XII, встановлено розміри та порядок виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Йому нарахована, разова грошова допомога як інваліду війни 3 групи в сумі 2310,00 грн., яка виплачена, і підстави для її перерахунку відсутні.

Таким чином відповідачем у спірний період здійснено нарахування та виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 3 групи, у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, що свідчить про відсутність протиправності у діях відповідача та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ), який набрав законної сили 01.01.2015 року, встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12,13,14,15,16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції ‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 2975 гривень; II групи - 2600 гривень; III групи - 2310 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 05 травня відповідно до встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік у розмірі 2310, 0 гривень, як інвалід війни 3 групи.

Наведене свідчить, що Управлінням соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради виплачена позивачу щорічна разова грошова допомога до 05 травня за 2016 рік в розмірі 2310,0 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141, тобто на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 2310,0 гривень відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи викладені обставини, позовні вимоги позивача до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання протиправними дій позивача щодо нарахування йому одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік та зобов'язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови в задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду, судові витрати понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-112, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні ОСОБА_1 позову до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, про визнання дій неправомірними, та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд місті Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.М. Міхєєва