Справа № 826/8565/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 червня 2017 року 13:15 справа №826/8565/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Головного територіального управління юстиції у Київській області 2. Міністерства юстиції України
провизнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі по тексту - відповідач 1) та Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить: 1) визнати рішення реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Київській області №26460271 від 25 листопада 2015 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень протиправним та скасувати його; 2) зобов'язати реєстраційну службу Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на одну частку земельної ділянки, визнану Апеляційним судом Київської області від 11 жовтня 2012 року площею 0,36 га, розташованої на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області у повній відповідності до законодавства, діючого на момент подання документів для реєстрації прав та обтяжень; 3) визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в період розгляду скарги позивача від 12 лютого 2016 року та письмових звернень, поданих в 2016 році; 4) визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Київській області в період розгляду скарги позивача від 10 грудня 2015 року та письмових звернень в 2016 році.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/8565/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року залучено до участі в адміністративній справі в якості співвідповідачів Білоцерківську районну державну адміністрацію Київської області (далі по тексту - відповідач 3) та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 (дала по тексту - відповідач 4).

В судовому засіданні 23 листопада 2016 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача 1 та відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечив, відповідач 3 та відповідач 4 своїх представників до суду не направили, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2015 року рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №26460271 державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовив позивачу у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Бикова Гребля, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Позивач вважає, що рішення реєстраційної служби про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25 листопада 2015 року №26460271 є упередженим і протиправним, виходячи з положень та законодавчих підстав.

Відповідач 1 у письмових запереченнях на адміністративний позов проти адміністративного позову заперечив в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, не підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідач 2 у письмових запереченнях на адміністративний позов проти адміністративного позову заперечив в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржувані рішення приймалися відповідачем 1 відповідно до статті 19 Конституції України, керуючись статтею 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128.

Відповідач 3 та відповідач 4 письмові заперечення на адміністративний позов до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі в редакції від 06 жовтня 2015 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Абзацом першим частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

Частиною сьомою статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 51) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 52) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 53) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за ким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 54) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 55) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 56) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною другою статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Згідно частини другої статті 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі по тексту - Порядок №868, тут і далі в редакції від 05 квітня 2015 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до пункту 6 Порядку №868 документи, що подаються для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, несе заявник.

Електронні документи оформляються згідно з вимогами законодавства у сфері електронних документів, електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Згідно пункту 13 Порядку №868 заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1-1 цього Порядку, необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору.

Пунктом 36 Порядку №868 встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Згідно пункту 37 Порядку №868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, серед іншого: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Пунктом 43 Порядку №868 встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Матеріали справи підтверджують, що 10 листопада 2015 року до Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області позивачем подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на одну частку земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована в Київській області, Білоцерківському районі, с. Бикова Гребля з цільовим призначенням: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вищезазначена заява позивача від 10 листопада 2015 року зареєстрована за реєстровим номером 14211225.

До заяви від 10 листопада 2015 року №14211225 позивачем додано наступні документи: заява від 10 листопада 2015 року; паспорт та картка платника податків позивача; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-015, виданий 06 жовтня 2015 року, видавник: Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі; рішення суду, серія та номер: 22Ц-4363/2012, виданий 11 жовтня 2012 року, видавник: апеляційний суд Київської області; договір поділу, серія та номер: 2-1694, виданий 05 листопада 2015 року, видавник: Білоцерківська районна державна нотаріальна контора.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2012 року рішенням Апеляційного суду Київської області у справі №22Ц-4363/2012р. визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності за кожним на 4/15 частини земельної ділянки площею 1,3502 га кадастровий номер НОМЕР_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року у справі №22Ц-4363/2012р. набуло чинності 31 жовтня 2012 року, про що свідчить відмітка суду на вищезазначеному рішенні, копія якого міститься в матеріалах справи.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано спільну заяву згоду на розмежування земельної ділянки та отримання трьох свідоцтв про право власності на земельні ділянки, яку завірено державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П. та зареєстровано в реєстрі за №2-1632, 2-1633, 2-1634, заява адресувалася усім компетентним органам.

Згідно заяви від 30 жовтня 2014 року позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, співвласники земельної ділянки площею 1,3502 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, просили та надавали згоду на розподіл належної їм на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2300, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2303 та рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, земельної ділянки на три окремі, з виготовленням технічної документації із землеустрою і/чи проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для подальшого виготовлення трьох свідоцтв про право власності на них, з присвоєнням окремих кадастрових номерів кожній, без зміни цільового призначення.

05 листопада 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поділу спільної часткової власності земельної ділянки, який посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П. та зареєстровано в реєстрі за №2-1694.

Відповідно до пункту 1.1 договору від 05 листопада 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, володіють на праві спільної часткової власності, у розмірі 11/30 часток, 11/30 часток і 8/30 часток відповідно, земельною ділянкою площею 1,3502 (один цілий три тисячі п'ятсот два десятитисячних) гектара, що розташована на території Биковогребельської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області; кадастровий номер НОМЕР_3; цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; у тому числі за земельними угіддями - рілля 1,3502 га.

Пунктом 1.2 договору 05 листопада 2015 року встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить 11/30 частка, 11/30 частка і 8/30 частка відповідно, зазначеної земельної ділянки на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2300; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2303 та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2015 року за №9925597, №9925777, №9927065, №9927084, №9927300, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 04, згідно витягів за номерами 38613703, 38619773, 38620028 і 38620481 від 05 червня 2015 року.

Згідно пункту 1.3. договором від 05 листопада 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, погодили поділ належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки площею 1,3502 (один цілий три тисячі п'ятсот два десятитисячних) гектара, що розташована на території Биковогребельської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області; кадастровий номер НОМЕР_3, що належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2300; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2010 року за реєстром №2-2303 та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2015 року за №9925597, №9925777, №9927065, №9927084, №9927300, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 04, згідно витягів за номерами 38613703, 38619773, 38620028 і 38620481 від 05 червня 2015 року - на три окремі земельні ділянки, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без його зміни: на 0,4951 (нуль цілих чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят один десятитисячних) гектара, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 - ОСОБА_4; на 0,4951 (нуль цілих чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят один десятитисячних) гектара, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5 - ОСОБА_3; на 0,3600 (нуль цілих три тисячі шістсот десятитисячних) гектара, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 - ОСОБА_1.

У всіх вищезазначених документах підставою для виникнення права власності зазначено рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року.

25 листопада 2015 року рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №26460271 державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовив позивачу у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Бикова Гребля, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

У рішенні від 25 листопада 2015 року №26460271 зазначена наступна підстава відмови у державній реєстрації права власності: згідно поданого заявником витягу ДЗК про земельну ділянку в графі інформації "Інформація про технічну документацію із землеустрою, на підставі якої було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки" заявлена на реєстрацію земельна ділянка була сформована за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок від 09 вересня 2015 року, а державна реєстрація земельної ділянки була вчинена 06 жовтня 2015 року. Проте поданий договір про поділ земельної ділянки від 05 листопада 2015 року №1220, що слугує підтвердженням акту волевиявлення заявника щодо майбутнього поділу земельної ділянки, враховуючи вищевикладене, укладений після виготовлення технічної документації щодо поділу та державної реєстрації новосформованої земельної ділянки. Таким чином, на думку державного реєстратора, неможливо встановити відповідність поданих документів один одному, заявленому на реєстрацію праву та вимогам чинного законодавства.

У запереченні на адміністративний позов відповідач 1 мотивує своє рішення від 25 листопада 2015 року №26460271 тим, що частиною першою статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 Цивільного кодексу України).

Частинами другою та третьою статті 367 Цивільного кодексу України визначається, що право спільної часткової власності на спільне майно припиняється між співвласниками внаслідок поділу, у зв'язку з чим укладається договір про поділ нерухомого майна у письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню.

Як наслідок, відповідач 1 дійшов висновку, що з аналізу поданих для проведення державної реєстрації прав документів, встановлено, що право спільної часткової власності на спільну земельну ділянку припинено до волевиявлення, що оформлюється договором про поділ, та дійсного наміру співвласників поділити земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3.

Рішення від 25 листопада 2015 року №26460271 мотивовано тим, що неможливо встановити відповідність поданих документів один одному, заявленому на реєстрацію праву та вимогам чинного законодавства, при цьому державний реєстратор не зазначив, яким конкретно правовим вимогам закону не відповідають подані до реєстрації документи.

Судом встановлено, що волевиявлення позивача та його сестер про поділ успадкованої земельної ділянки в натурі оформлено ще спільною нотаріальною заявою від 30 жовтня 2014 року та закріплено договором від 05 листопада 2015 року вже на підставі виготовлених технічних документів на земельні ділянки.

Окрім того, усі вищезазначені документи позивача та його сестер на поділ успадкованої земельної ділянки в натурі укладено та підписано ними на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що відповідачами не доведено наявність невідповідності заявлених позивачем прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, та будь-яких інших підстав для відмови в державній реєстрації.

Враховуючи викладені положення та обставини, а також той факт, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень позивачем подано відповідачу 1 всі встановлені законодавством документи, які відповідають вимогам чинного законодавства, рішення відповідача про відмову у державній реєстрації права на нерухомість є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача 1 зареєструвати за позивачем право власності на одну частку земельної ділянки, визнану Апеляційним судом Київської області від 11 жовтня 2012 року площею 0,36 га, розташованої на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області у повній відповідності до законодавства, діючого на момент подання документів для реєстрації прав та обтяжень суд зазначає наступне.

Згідно з частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року №R(80)2 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Оскільки суд встановив відсутність належних підстав для відмови позивачу в державній реєстрації прав та їх обтяжень, з метою захисту прав та інтересів позивача, враховуючи недопустимість втручання суду в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень, суд вважає за доцільне зобов'язати державного реєстратора повторно розглянути заяву позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним №14211225 від 10 листопада 2015 року.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправним дії Міністерства юстиції України в період розгляду скарги позивача від 12 лютого 2016 року та письмових звернень позивача, поданих в 2016 році та позовних вимог про визнання протиправним дії Головного територіального управління юстиції у Київській області в період розгляду скарги позивача від 10 грудня 2015 року та письмових звернень позивача в 2016 році необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про звернення громадян" (тут і далі в редакції від 28 серпня 2015 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно частини першої статті 3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Частиною четвертою статті 3 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно частин третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев'ятого частини першої цієї статті.

Згідно частини першої статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Згідно частини першої, другої та третьої статті 37 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції від 01 січня 2016 року) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги: 1) на рішення (крім рішення про державну реєстрацію прав), дії або бездіяльність державного реєстратора; 2) на дії або бездіяльність суб'єктів державної реєстрації прав.

Територіальний орган Міністерства юстиції України розглядає скарги щодо державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації прав, які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 30 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Процедуру розгляду відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закони) скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту (далі - суб'єкт оскарження), що здійснюється Мін'юстом та його територіальними органами (далі - суб'єкт розгляду скарги) визначає Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (далі по тексту - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку для забезпечення розгляду скарг суб'єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін'юстом або відповідним територіальним органом.

Згідно пункту 3 Порядку розгляд скарг здійснюється за заявою особи, яка вважає, що її права порушено (далі - скаржник), що подається виключно у письмовій формі та повинна містити обов'язкові відомості, передбачені Законами, а також відомості про бажання скаржника та / або його представника взяти участь у розгляді відповідної скарги по суті та про один із способів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, в який скаржник бажає отримати повідомлення про зазначений розгляд.

Така скарга у день її надходження реєструється суб'єктом розгляду скарги відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах.

Відсутність у скарзі обов'язкових відомостей, передбачених Законами, не є підставою для відмови у її реєстрації.

Пунктом 4 Порядку встановлено, що розгляд скарг здійснюється у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян" з урахуванням особливостей, передбачених Законами, які обраховуються з моменту реєстрації її суб'єктом розгляду скарги.

Відповідно до пункту 5 Порядку перед розглядом скарги по суті комісія вивчає скаргу для встановлення: 1) чи віднесено розгляд скарги відповідно до Законів до повноважень суб'єкта розгляду скарги (належний суб'єкт розгляду скарги); 2) чи дотримано вимоги Законів щодо строків подання скарги та вимог щодо її оформлення; 3) чи наявні (відсутні) інші скарги у суб'єкта розгляду скарги.

Згідно пункту 6 Порядку у разі коли розгляд скарги відповідно до Законів здійснюється іншим суб'єктом розгляду скарги, така скарга у строк не більше п'яти календарних днів з моменту її реєстрації пересилається суб'єктом розгляду скарги, яким отримано скаргу, за належністю відповідному суб'єкту розгляду скарги, про що повідомляється відповідному скаржнику.

Строк розгляду скарги у випадку, передбаченому абзацом першим цього пункту, обраховується з дати її реєстрації належним суб'єктом розгляду скарги. При цьому вимога Законів щодо строків подання скарги вважається виконаною, якщо така скарга подана у відповідні строки до суб'єкта розгляду скарги, який пересилав її до належного суб'єкта розгляду скарги.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги та вимог щодо її оформлення, суб'єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу.

Матеріали справи підтверджують, що 10 грудня 2015 року позивач подав відповідачу 1 скаргу на рішення від 25 листопада 2015 року №26460271, яка зареєстрована відповідачем 1 за №С-2532, відповідно до якої позивач просив рішення від 25 листопада 2015 року №26460271 скасувати та повторно розглянути повернуті 09 грудня 2015 року реєстраційною службою документи на реєстрацію майнових прав та виготовлення свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,36 га з присвоєнням окремого кадастрового номера НОМЕР_6 без зміни цільового призначення з винесенням правового рішення.

Листом від 11 січня 2015 року №С-2532/3.2 відповідач 1 повідомив позивача, що Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області розглянуто скаргу на дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 10 грудня 2015 року.

В листі від 11 січня 2015 року №С-2532/3.2 відповідач 1 правомірно зазначив, що частиною другою статті 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції, чинній на дату виникнення відносин, визначалося, що дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

Тобто, встановлення правомірності прийняття рішень про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державними реєстраторами прав на нерухоме майно та їх скасування віднесено Законом до компетенції судів.

Відповідь на скаргу позивача від 10 грудня 2015 року датовану 11 січня 2015 року №С-2532/3.2 відповідач 1 направив позивачу лише 27 січня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті.

Таким чином відповідач 1 порушив встановлені Законом України "Про звернення громадян" строки розгляду скарг.

26 січня 1016 року позивач звернувся до начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області із листом, який зареєстровано за №С-128 від 26 січня 2016 року, в якому просив нагально розглянути скаргу позивача від 10 грудня 2015 року та проінформувати позивача про прийняття відповідних рішень.

Листом від 22 лютого 2016 року №С-128/3.2 відповідач 1 надав позивачу роз'яснення щодо підстав прийняття рішення від 25 листопада 2015 року №14211225.

Відповідь на звернення позивача від 26 січня 2016 року датовану 22 лютого 2016 року №С-128/3.2 відповідач 1 направив позивачу лише 09 березня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті.

Таким чином відповідач 1 порушив встановлені Законом України "Про звернення громадян" строки розгляду звернень громадян.

09 лютого 2016 року на особистому прийомі у в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області позивач передав письмову заяву, в якій виклав свою мотивацію всіх обставин справи та обґрунтував допущені порушення його прав, а також надати йому письмово мотивоване рішення за результатами розгляду скарги від 10 грудня 2015 року. Заява позивача зареєстрована 09 лютого 2016 року за №С-223.

Заява позивача від 09 лютого 2016 року №С-223 залишилася відповідачем 1 без відповідного реагування, відповідь на неї позивачу не направлено, чим порушено вимоги Закону України "Про звернення громадян".

12 лютого 2016 року позивач подав до відповідача 2 скаргу на рішення від 25 листопада 2015 року №2646027, яка зареєстрована 15 лютого 2016 року за вхідним №158/3, в якій просив скасувати рішення від 25 листопада 2015 року №2646027 та здійснити державну реєстрацію прав та обмежень приватної власності на 1 частку успадкованої ним земельної ділянки площею 0,36 га, після розмежування між спадкоємцями, яка розташована на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області та видати позивачу належним чином оформлені документи, в повній відповідності до законодавства на момент подачі документів.

Листом від 05 квітня 2016 року №С-473/3.2 відповідач 1 повідомив позивача, що його скарга від 12 лютого 2016 року №158/3 направлена відповідачу 1 від відповідача 2 листом від 25 лютого 2016 року №6185/С-3894/19, за результатами вивчення скарги Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Головному територіальному управлінні юстиції у Київській області встановлено, що скаржником пропущено строк звернення зі скаргою на рішення державного реєстратора до територіальних органів Міністерства юстиції встановлений статтею 37 Закону, та прийнято рішення у формі наказу від 05 квітня 2016 року за №216/6, який направлено позивачеві разом з листом від 05 квітня 2016 року.

Скарга позивача від 12 лютого 2016 року отримана відповідачем 1 від відповідача 2 лише 10 березня 2016 року, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою.

Лист від 05 квітня 2016 року №С-473/3.2 направлено позивачу 08 квітня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті.

Отже, відповідачем 1 розглянуто скаргу позивача від 12 лютого 2016 року у визначені законодавством строки та відповідно до вимог чинного законодавства.

12 квітня 2016 року позивач подав відповідачу заяву, яка зареєстрована за №С-750, якою просив проінформувати його про висновок комісії відповідача 1 від 12 лютого 2016 року.

Листом від 06 травня 2016 року №С-750/3.2 відповідач 1 надав позивачу відповідь на звернення від 12 квітня 2016 року.

Відповідь на звернення позивача від 12 квітня 2016 року, датовану 06 травня 2016 року, №С-750/3.2 відповідач 1 направив позивачу лише 16 травня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті.

Таким чином відповідач 1 порушив встановлені Законом України "Про звернення громадян" строки розгляду звернень громадян.

12 лютого 2016 року позивач подав до відповідача 2 скаргу на рішення від 25 листопада 2015 року №2646027, яка зареєстрована 15 лютого 2016 року за вхідним №158/3.

Листом від 25 лютого 2016 року №6184/С-3894/19 відповідач 2 повідомив позивача, що його скарга від 12 лютого 2016 року направлена на розгляд до Головного територіального управління юстиції у Київській області за належністю, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Вищезазначене рішення відповідача 2 відповідає нормам чинного законодавства, оскільки згідно статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Міністерство юстиції України не розглядає скарги на рішення державних реєстраторів про державну реєстрації прав, коли таке право набуто на підставі рішення суду.

Лист від 25 лютого 2016 року №6184/С-3894/19 відповідач 2 направив позивачу лише 03 березня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, чим порушив норми Порядку про строки розгляду скарг.

Окрім того, скарга позивача від 12 лютого 2016 року надійшла до відповідача 1 від відповідача 2 лише 10 березня 2016 року, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою.

Отже, відповідачем 2 порушено строки перенаправлення скарги відповідно до пункту 6 Порядку.

14 березня 2016 року листом вх.№255/1 позивач звернувся до відповідача 2, в якому повідомив про порушення та недотримання законодавства і Конституції України підпорядкованим відповідачу 2 відомством, а також просив взяти під контроль розгляд скарги позивача від 15 лютого 2016 року №6184/С-3894/19.

Листом від 01 квітня 2016 року №10859/С-7177/19 відповідач 2 повідомив позивача, що розгляд звернення від 14 березня 2016 року №255/1 продовжено до 28 квітня 2016 року в порядку, передбаченому статтею 20 Закону України "Про звернення громадян".

Лист від 01 квітня 2016 року №10859/С-7177/19 відповідач 2 направив позивачу лише 07 квітня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті.

Листом від 28 квітня 2016 року №15050/С-7177/19 відповідач 2 надав позивачу вичерпну відповідь на звернення від 14 березня 2016 року №255/1.

Лист від 28 квітня 2016 року №15050/С-7177/19 відповідач 2 направив позивачу лише 08 травня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, чим порушив строки розгляду звернень громадян відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

На підставі вищевикладеного Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що відповідачем 1 та відповідачем 2 порушено строки розгляду скарг та звернень позивача, як наслідок, дії відповідача 1 та відповідача 2 стосовно розгляду скарг та звернень позивача у строки визначені законодавством є протиправними в частині дотримання строків розгляду скарг та звернень громадян відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян", а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача про винесення окремої ухвали щодо виконання вимог статті 38 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державні реєстратори, суб'єкти державної реєстрації прав за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом.

Як уже зазначалося вище, згідно з частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року №R(80)2 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що прийняття рішення про реєстрацію або відмову у реєстрації є дискреційним повноваженням органу реєстрації, Окружний адміністративний суд міста Києва не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали на підставі оскаржуваного рішення відповідача 1.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі по справі, як суб'єкти владних повноважень, не виконали покладений на них обов'язок щодо доказування правомірності вчинених відповідачем 2 дій та внесення оскаржуваного рішення.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірність та обґрунтованість рішення від 25 листопада 2015 року №26460271 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частини задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Київській області та Міністерства юстиції України пропорційно.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25 листопада 2015 року №26460271.

3. Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 листопада 2015 року №14211225.

4. Визнати протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Київській області в частині дотримання строків розгляду скарги ОСОБА_1 від 10 грудня 2015 року та звернень поданих ОСОБА_1 у 2016 році відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

5. Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині дотримання строків розгляду скарги ОСОБА_1 від 12 лютого 2016 року та звернень поданих ОСОБА_1 у 2016 році відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

6. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

7. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 929,20 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять дев'ять гривень двадцять копійок), з яких: 1 378,00 грн. - за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Київській області; 551,20 грн. - за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов