Справа № 813/6450/15
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Прокопенка О.Б.,

суддів: Гриціва М.І.,

Кривенди О.В., -

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвал Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року та 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у Львівській області, управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 11 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року, позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував наказ голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці полковника міліції Підгаєцького В.В. від 3 вересня 2015 року № 65 «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом «г» статті 64 (через скорочення штатів) ОСОБА_3 старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці; поновив ОСОБА_3 на посаді старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці з 16 вересня 2015 року; постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 допустив до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 липня 2016 року керуючись пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення судів попередніх інстанцій у цій справі відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 15 березня 2017 року касаційну скаргу представника Міністерства внутрішніх справ України відхилив, а судові рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року у цій справі залишив без змін.

До Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд вищезазначених ухвал Вищого адміністративного суду України, яка подана позивачем з підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до частини другої статті 2392 КАС суддя-доповідач своєю ухвалою від 12 червня 2017 року заяву ОСОБА_3 залишив без руху та надав строк до 7 липня 2017 року для усунення її недоліків, а саме для надання клопотання про поновлення пропущеного строку за подання заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС, із зазначенням поважних причин його пропуску.

В установлений строк ОСОБА_3 усунула недоліки заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень, а саме - надала клопотання про поновлення строку, зазначені причини пропуску у якому є поважними, у зв'язку з чим клопотання слід задовольнити.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про її необґрунтованість з огляду на таке.

За правилами пунктів 1, 5 частини першої статті 237 КАС мотивами перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є, зокрема, неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування наведених у заяві доводів ОСОБА_3 додала рішення Вищого адміністративного суду України від 22 травня 2013 року, 29 листопада 2016 року, 7 березня, 25 квітня 2017 року (№№ К/68313/12, К/9991/69170/12; К/800/21138/16; К/800/21914/16; К/800/30126/16 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом положень частини другої, третьої статті 81, частини четвертої статті 91, частини першої статті 104 Цивільного кодексу України, частин третьої-п'ятої, сьомої-дев'ятої статті 5, частини четвертої статті 13 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади», пунктів 4-6 Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074. При цьому заявник посилається на необхідність перегляду оскаржуваних ухвал Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року та 15 березня 2017 року у зв'язку з їх невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року, 14 січня, 4 березня, 27 травня, 28 жовтня 2014 року, 19 січня 2016 року (№№ 21-267а12, 21-395а13, 21-8а14, 21-108а14, 21-484а14, 21-2225а15 відповідно) щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У рішенні від 15 березня 2017 року, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, погодився із висновком останніх про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення позивача відбулося у період її знаходження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно зі статтею 18 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

У рішенні від 22 травня 2013 року, яке надане заявником для порівняння, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, висновку щодо стягнення з відповідача середнього заробітку на час прогулу не надав.

В ухвалах від 29 листопада 2016 року, 7 березня 2017 року, які також надані на підтвердження наведених у заяві доводів, оскаржувалися накази про звільнення, які прийнятті не в момент перебування позивачів у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України також не може взяти до уваги надану для порівняння ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2017 року, оскільки вона не є остаточним рішенням у справі, так як, суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому у наданих на підтвердження пункту 5 частини першої статті 237 КАС постановах Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року, 14 січня, 4 березня, 27 травня, 28 жовтня 2014 року, 19 січня 2016 року обставин щодо звільнення позивачів під час перебування їх відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не встановлено.

Також аналіз ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, та рішень, які надані для порівняння, не дає підстав для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та про її невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, аналіз рішень, про перегляд яких подана заява, та рішень, які надані на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 КАС, свідчить про те, що вони постановлені, прийняті за різних фактичних обставин, встановлених судами у цих справах, тому підстав для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та про невідповідність оскаржуваних ухвал суду касаційної інстанції від 20 липня 2016 року та 15 березня 2017 року висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права немає.

При цьому відповідно до статті 235 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом, а перевірка правильності встановлення обставин справи ним не віднесена до компетенції Верховного Суду України.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження про перегляд судових рішень у цій справі.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку за подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень задовольнити.

Відмовити у допуску справи за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у Львівській області, управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвал Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року та 15 березня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачО.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців
О.В. Кривенда