Справа № 237/1544/17
Суддя: Сенаторов В. А.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 237/1544/17
Номер провадження 2-а/237/46/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.17 м.Курахове

Мар'їнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.

за участю:

секретаря Лахно Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 24 лютого 2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення адресної допомоги.

Листом від 24.02.2017 року Відповідач відмовив у взятті на облік, як внутрішньо переміщеної особи з районів проведення антитерористичної операції, з тих підстав, що «Діючим законодавством не передбачено надання довідок внутрішньо переміщеним особам, які змінюють адресу свого проживання в межах одного населеного пункту». Вказану відмову позивач вважає необґрунтованою, та такою, що порушує законні права позивача, як внутрішньо переміщеної особи. У своєму позові від 14.04.2017 року (арк. справи 2-5) позивачка просила суд зобовязати відповідача взяти її на облік як внутрішньо переміщену особу та видати відповідну довідку про взяття на цей облік. 29.05.2017 року позивач змінила позовні вимоги до відповідача на підставі заяви, яка була зареєстрована за вх.. № 5296/17 від 29.05.2017 ( арк. справи 33-35)

20.07.2017 р. позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. На доведення обгрунтованності своїх вимог позивачка надала наступні документи : заяву про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.02.2017 року (арк. справи 7); повідомлення управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області від 24.02.2017р. (аркуш справи 8); акт обстеження на предмет проживання від 26.08.2016 року (аркуш справи 9); акт обстеження житлового приміщення від 26 травня 2016 року, акт від 18 липня 2016 року № 323, лист Міністрества соціальної політики України від 02.12.2016 року.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, надав суду письмові заперечення з нормативним обґрунтуванням позиції відповідача. У своїх письмових запереченнях від 13.05.2017 року № 43-11/08 (аркуш справи 16-18) відповідач зазначив, що 17.02.2017 року до УСЗН Марїнської райдержадміністрації позивачем було подано заяву про взяття на облік особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до даних паспорту громадянина України позивач була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 09.02.2006 року. Адреса фактичного проживання позивача м. Марїнка, вулиця Поліграфічна, будинок 142. Згідно інформації, яка випливає з наданого позивачем акту обстеження житлового приміщення від 26 травня 2016 року, висновок про непридатність житлового приміщення відсутній. Зазначені обставини, на думку відповідача, унеможливлюють реалізацію права на отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та підтверджують обґрунтованість відмови управління соціального захисту населення Марїнської райдержадміністрації у наданні довідки внутрішньо переміщеної особи позивачеві. У якості нормативно-правового обґрунтування своїх заперечень відповідач надав копію розяснень Мінсоцполітики від 13.04.2017 р. № 109/0/106-17/221 (аркуш справи 20-21) . Будь яких інших письмових доказів відповідачем надано не було.

Дослідивши доводи позивача та заперечення відповідача суд дійшов висновку, що правові відносини, які виникли між сторонами є публічно правовими, позов підлягає судовому розгляду за правилами адміністративного судочинства в Україні, спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача субєкта владних повноважень щодо відмови позивачеві у взятті її на облік внутрішньо перемішених осіб. У відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України, суд дійшов висновку, що цю адміністративну справу необхідно розглядати за загальними правилами КАС України.

Всебічно, об'єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче.

Судом встановлено, що, у відповідності до Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», 17 лютого 2017 року позивач зверталася до Управління соціального захисту населення Марійської районної державної адміністрації Донецької області із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у зв'язку з вимушеною зміною постійного місця проживання із зазначенням обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, а саме: проведення АТО, зруйноване житло. Ця обставина не заперечується відповідачем.

Листом від 24.02.2017 року відповідач відмовив у взятті на облік, як внутрішньо переміщеної особи з районів проведення антитерористичної операції, з тієї підстави, що діючим законодавством не передбачено надання довідок внутрішньо переміщеним особам, які змінюють адресу свого проживання в межах одного населеного пункту.

Як вбачається із пояснень позивача, з 09.02.2006 року по жовтень 2014 року вона постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 7, кв. 7. Як вбачається із паспорта громадянина України на імя позивача серії ВК № 319491, виданий Марїнським РВ ГУМВС України в Донецькій області 27 вересня 2006 року, зазначена вище адреса є зареєстрованим місцем проживання позивача. Цю обставину не заперечує і відповідач.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини, з огляду на цей закон, повинні вважаться загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин зазначених у частині першій цієї статті.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживанні фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року внаслідок руйнування її житла під час військових дій (проведення антитерористичної операції) позивач була вимушена покинути це житло у зареєстрованому місце проживання та переміститися за адресою: вул. Поліграфічна, 6.142, м. Марїнка Донецької області, що підтверджується актом обстеження на предмет проживання від 26.08.2016р. та поясненнями позивача і не заперечується відповідачем.

Обставини, які унеможливлюють проживання позивача за адресою АДРЕСА_1підтверджуються актом від 18.07.2016 № 323 (арк. справи 10), за змістом якого вбачається, що під час проведення АТО в період з 08.06.2015 і по теперішній час, позивач не має можливості перебувати та проживати за вказаною адресою з тієї причини, що по вулиці Зелений Гай у м. Марїнка Донецької областірозташовані військові позиції першої лінії оборони Збройних Сил України, вулиця Зелений Гай знаходиться під періодичними обстрілами, а та обставин7а, що будинок № 7 не придатний для проживання, з огляду на руйнацію та існуючу загрозу життю і здоровю його мешканців вбачається із Акту обстеження житлового приміщення №323 від 18.07.2016 р. ( арк. справи 10). Окрім цього, під час прийняття рішення суд враховує і те, що місто Марїнка Марїнського району Донецької області включено до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, який затверджено Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що саме з 20 жовтня 2014 року позивач отримав право стати на облік внутрішньо перемішених осіб, звернувшись до відповідача с відповідною заявою, звернення, спрямоване на реалізацію цього права відбулось 17.02.2017 року, про що свідчить Заява позивача від 17.02.2017 року за формою, яка встановлена Наказом Міністерства соціальної політики України № 738 від 08.10.2014 року ( аркуш справи 7).

У частині 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»наведений вичерпний перелік підстав, за якими заявникові може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Серед цих підстав не має таких, які були наведені у відповіді відповідача позивачеві на його звернення (лист від 24.02.2017 № К-13-5.1-6.2, аркуш справи 8). З огляду на цю обставину, можна дійти висновку, що така відповідь не ґрунтується на Законі України, зокрема, ця відповідь суперечить нормам законодавства, яким урегульованийпорядок отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, які містять Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядок оформлення видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року.

Абз.1.та 2 ч. 7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що разом з заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видається заявнику в день подання заяви. Як вбачається із матеріалів справи, пояснень позивача, заперечень і пояснень відповідача, така довідка відповідачем позивачеві видана не була.

З огляду на абз. 3 ч. 7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», будь які інші докази, які підтверджують факт проживання на території адміністративно - територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, заявником надаються виключно у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, відмітки про реєстрацію місця проживання на вказаній території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення . Як вбачається із паспорту громадянина України, який посвідчує особу позивача, внутрішнє переміщення позивача здійснювалося з її місця зареєстрованого постійного проживання - м. Марїнка Марїнського району Донецької області, вул. Зелений Гай, б. 7, кв. 7.

У відповідності до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, - стаття 24 Конституції України; кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, - стаття 33 Конституції України; громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, - стаття 46 Конституції України.

Доводи відповідача суд вважає неспроможними з огляду на наведене нижче.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд виходить із того, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України). Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він, відмовляючи позивачеві в задоволенні заяви від 17.02.2017 р., діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, добросовісно, тобто с забезпеченням усіх прав особи. Такі дії відповідача не є розсудливими, оскільки вони не були вчиненні після уважного вивчення усіх обставин що мають значення для вирішення питання про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідач не довів, що ним було обрано найкращій спосіб реалізації його повноважень, найкращій варіант поведінки з тим, щоб не завдавати шкоди особі, яка звернулась з метою отримання правового статусу переміщеної особи, який, з огляду на наданні позивачем докази, відповідає дійсному становищу особи-позивача та створює можливість для реалізації його прав та інтересів, які встановлені та гарантовані законом України . Відповідач не довів, що у процесі прийняття рішення були дотримані права позивача приймати участь у цьому процесі. Дії відповідача не є пропорційними, з огляду на те що ці дії порушують баланс між несприятливими наслідками для реалізації законного права позивача і цілями на які, врешті, спрямовані ці дії. Відповідач не зміг довести і того, що, відмовляючи позивачеві, він діяв з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації позивача, зокрема, за ознакою місця його проживання .

За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Згідно частині 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі. Позивач підтвердив документально свої витрати із сплати судового збору у розмірі 640,00 гривень (шістсот сорок гривень 00 копійок), які на переконання суду підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с. 1).

Ухвалюючи це рішення, суд вважає за необхідне зобовязати Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області подати у місячний строк з дня набрання постановою чинності звіт про виконання постанови суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 11, 71, 72, 94, 160, 260, 261 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 у взятті на облік , як внутрішньо переміщену особу.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області взяти ОСОБА_1, на облік, як внутрішньо переміщену особу, та видати відповідну довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Марїнського районної державної адміністрації Донецької області.

Зобовязати Управління соціального захисту населення Марїнської районної державної адміністрації Донецької області подати у місячний строк з дня набрання постановою чинності звіт про виконання постанови суду.

Постанова набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення до Донецького апеляційного адміністративного суду через Марїнський районний суд Донецької області. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 25.07.2017 року.

Суддя: В.А.Сенаторов

Дата документу 25.07.2017