Справа № 813/3152/16
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/3490/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника

відповідача Ткачука А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2017 року у справі №813/3152/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась із адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці (далі - відповідач 1, УМВС України на Львівській залізниці), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач 2, ГУНП у Львівській області), в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог та заяви про зменшення позовних вимог просила визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці про звільнення позивача з посади оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 03.09.2015 року; поновити позивача на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 04.09.2015 року; стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі за період з 04.07.2016 року до дня ухвалення судом рішення у справі; зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в органах внутрішніх справ.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці №70о/с від 03.09.2015 року про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 03.09.2015 року. Поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 04.09.2015 року. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16808,60 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2275,26 грн. звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що позивач пропустила строк звернення до суду із адміністративним позовом та судом першої інстанції не враховано повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з їх подальшою ліквідацією. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Позивач та її представник проти апеляційної скарги заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Відповідач Головне управління Національної поліції у Львівській області в судове засідання участь уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Позивач працювала в органах внутрішніх справ з 24.06.2008 року. Наказом УМВС України на Львівській залізниці №86о/с від 05.09.2013 року старшому лейтенанту міліції ОСОБА_1 надано відповідно до ст. 18 Закону України «Про відпустки» відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Наказом МВС України №660 від 08.06.2015 року «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці» УМВС України на Львівській залізниці ліквідовано, створено комісію з ліквідації Управління МВС України на Львівській залізниці. Даний наказ видано відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 13.08.20 року №401 та на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ».

Відповідно до наказу МВС України №741 від 22.06.15 року «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» всі посади УМВС України на Львівській залізниці скорочено.

З метою реалізації даного наказу УМВС України на Львівській залізниці видано наказ №43о/с від 03.07.2015 року «Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці», згідно з яким скорочено усі посади в управлінні.

УМВС України на Львівській залізниці з 13.07.2015 року перебуває в стані припинення за рішенням засновника.

Наказом УМВС України на Львівській залізниці від 03.09.2015 року №70о/с «По особовому складу» старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, старшого лейтенанта міліції у справах дітей лінійного відділу на ст. Львів УМВС, з 03.09.2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 п. «г» (через скорочення штатів) .

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що у відповідача не було достатніх правових підстав для прийняття наказу №70о/с від 03.09.2015 року про звільнення позивача з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування, як особи, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91 року №114 (далі - Положення).

Підп. «г» п. 64 вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які перебувають у додатковій відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати, при ліквідації установи, при вирішенні цього спору слід застосовувати загальні норми трудового законодавства, закріпленні в Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Статтею 184 КЗпП України закріплені гарантії при прийнятті на роботу, а також передбачена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так, згідно з ч. 3 цієї статті звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Згідно з ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем не доведено, що позивача повідомлено про скорочення займаної посади та відповідно не доведено дотримання встановленого законодавством порядку повідомлення позивача про наступне вивільнення.

Також, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач у день прийняття наказу від 03.09.2015 року №66о/с про звільнення перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що працевлаштування вказаних категорій працівників при повній ліквідації підприємства, установи чи організації є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондується з положеннями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (ст. 265 КЗпП України). Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30.09.2010 року (справа №К-20339/10).

Вказана норма вважається дотриманою, якщо жінка працевлаштована в перший день звільнення, тобто немає перерви між звільненням і днем, коли жінка може вийти на роботу на інше підприємство.

Судом встановлено, що наказом МВС України №660 від 08.06.2015 року УМВС України на Львівській залізниці ліквідовано, створено ліквідаційну комісію. Відтак всі працівники УМВС України на Львівській залізниці, в тому числі і позивач, підлягали звільненню, в порядку, визначеному законодавством, у зв'язку з скороченням штатів. Крім того, позивач відноситься до категорії працівників, звільнення яких допускається з обов'язковим дотриманням визначених законодавством гарантій. Відтак, на Управління МВС України на Львівській залізниці покладався обов'язок щодо обов'язкового працевлаштування позивача.

З матеріалів справи також слідує, що 15.07.2015 року та 21.07.2015 року УМВС України на Львівській залізниці зверталося до МВС України з листами №4/1844 та №4/1877 відповідно, в яких надало перелік працівників, серед яких є позивач, до яких встановлено обмеження щодо звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, для вирішення питання про їх звільнення/працевлаштування.

Згідно з відповіддю МВС України від 28.07.2015 року №6/1/1-6015 УМВС України на Львівській залізниці повідомлено, що вирішення вказаного питання належить до компетенції відповідного територіального управління. Рекомендовано вказаним працівникам самостійно звернутися до підрозділів кадрового забезпечення територіального органу внутрішніх справ, де вони в подальшому бажають проходити службу.

УМВС України на Львівській залізниці не надано суду доказів повідомлення позивача про необхідність звернення до ГУ МВС України у Львівській області за отриманням переліку вакантних посад з метою подальшого працевлаштування.

Листами від 27.07.2015 року №4/1909, від 31.07.15 року №4/1935 УМВС України на Львівській залізниці зверталося до ГУ МВС України у Львівській області та надало йому перелік працівників, до яких встановлено обмеження щодо звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, для вирішення питання щодо їх подальшого працевлаштування.

Таким чином, наведене свідчить про те, що УМВС України на Львівській залізниці вчиняв заходи для забезпечення працевлаштування позивача, однак вони не дали результатів. Разом з цим, наведені обставини не звільняють УМВС України на Львівській залізниці від виконання обов'язку забезпечити працевлаштування позивача, передбаченого ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в УМВС України на Львівській залізниці достатніх правових підстав для прийняття наказу №70о/с від 03.09.2015 року про звільнення позивача з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників, у зв'язку із чим оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади є передчасним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції у Львівській області про поновлення (працевлаштування) в органах внутрішніх справ, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказана вимога до задоволення не підлягає, оскільки відповідачі 1 та 2 є окремими юридичними особами, позивач перебувала у трудових відносинах з УМВС України на Львівській залізниці, а тому, відсутні підстави для зобов'язання відповідача 2 вчиняти дії стосовно позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячну заробітну плату слід обчислювати виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З врахуванням висновків суду про протиправність та скасування наказу про звільнення, позовні вимоги про поновлення на посаді з 04.09.2015 року з виплатою середнього заробітку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що оскільки до 03.07.2016 року позивач перебувала у декретній відпустці та отримувала відповідні соціальні виплати пов'язані з народженням дитини і перебуванням у декретній відпустці, тому слід стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.07.2016 року до дня ухвалення рішення у цій справі, тобто вимушений прогул позивача з дня закінчення декретної відпустки до дня прийняття судом рішення про поновлення на роботі становить 229 календарних дні, а тому слід виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16808,60 грн.

Оскільки у вересні-жовтні 2016 року позивачу сукупно нараховано 4550,51 грн., середньомісячний заробіток позивача, що підлягає до негайної виплати становить 2275,26 грн.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строку звернення до адміністративного суду, то апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2016 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача УМВС України на Львівській залізниці про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Задоволено клопотання позивача. Причини пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Львівській залізниці, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та часу затримки у здійсненні повного розрахунку при звільненні, зобов'язання вчинити дії - визнано поважними. Вказана ухвала набрала законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Разом з тим, апеляційний суд розглядає питання щодо сплати судового збору відповідачем за подання апеляційної скарги.

З матеріалів справи слідує, що 14.03.2017 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу було залишено без руху у зв'язку несплати апелянтом судового збору, встановлено розмір судового збору у сумі 1114 грн 96 коп та надано 10-денний строк для усунення недоліків з моменту отримання копії даної ухвали.

Апелянт у своїй заяві просить про відстрочення збору до ухвалення судового рішення.

Апеляційний суд прийняв до уваги дану заяву та відстрочив сплату судового збору до вирішення справи по суті.

Враховуючи вищенаведене, разом з прийняттям даного рішення по справі, апеляційний суд вказує за необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1114 грн. 96 коп.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2017 року у справі №813/3152/16 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1114 грн. 96 коп. (одна тисяча сто чотирнадцять грн.)

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. С. Затолочний
В. М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 24.07.2017 р.