Справа № 800/665/16
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
14 липня 2017 року П/800/665/16
Судді Вищого адміністративного суду України Штульман І.В. (головуючого) у справі № 800/665/16 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення від 17 листопада 2016 року № 1907/дп-16 про внесення подання до Вищої ради юстиції про його звільнення з посади судді Приморського районного суду міста Одеси.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 14 липня 2017 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1
Вважаю за необхідне висловити свою окрему думку.
4 липня 2014 року Приморським районним судом міста Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 у справі № 2-5151/09 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства (далі - ДП) «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було прийнято рішення про задоволення позову.
У жовтні 2014 року, квітні-листопаді 2015 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшли скарги директора ДП «Одеський морський торговельний порт» Жукова Г.Г. стосовно неналежної поведінки судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 при розгляді цивільної справи № 2-5151/09, яка може мати наслідком притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Заявник зазначав, що суддя ОСОБА_1., з порушенням норм права, розглянув справу про поновлення на роботі ОСОБА_2, незважаючи на сплив строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Крім того вказував, що Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Відділ ДВС) звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із заявою від 28 квітня 2015 року, у якій просив роз'яснити подальший порядок виконання ухваленого у справі № 2-5151/09 рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині, однак ні ДП «Одеський морський торговельний порт», ні Відділ ДВС про розгляд суддею ОСОБА_1. зазначеної заяви повідомлені не були та рішення, ухваленого за результатами її розгляду, не отримали.
Директор ДП «Одеський морський торговельний порт» Жуков Г.Г., до того ж, звернув увагу на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року, якою його залишено без змін, скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вважаючи, що наведене свідчить про упередженість судді ОСОБА_1, істотне порушення ним норм процесуального права, пов'язане, зокрема з відмовою у доступі до правосуддя з підстав, не передбачених законом, заявник просив притягнути вказаного суддю до дисциплінарної відповідальності.
Членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Весельською Т.Ф. проведено перевірку даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи та притягнення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, за результатами якої 11 травня 2016 року складено висновок з викладенням виявлених нею фактів та обставин, на підставі якого рішенням відповідача від 27 травня 2016 року № 1071/дп-16 стосовно судді ОСОБА_1 відкрито дисциплінарну справу.
Розглянувши вказану дисциплінарну справу, 17 листопада 2016 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України рішенням № 1907/дп-16 внесла подання до Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси, дійшовши висновку, що допущені суддею ОСОБА_1. порушення вимог процесуального закону є істотними та такими, що суттєво порушують права учасників процесу і створюють перешкоди в доступі їм до правосуддя, порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності.
Вважаю рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17 листопада 2016 року № 1907/дп-16, яке носить рекомендаційний характер, протиправним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та міжнародним стандартам щодо незалежності суддів.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, рішення приймаються на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 6, частина 2 статті 19 Конституції України).
На час прийняття Приморським районним судом міста Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 рішення у цивільній справі № 2-5151/09 - 4 липня 2014 року, та подання директором ДП «Одеський морський торговельний порт» Жуковим Г.Г. до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України першої скарги стосовно поведінки зазначеного судді при розгляді вказаної справи - жовтень 2014 року, діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), положеннями якого передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88), зокрема, за: істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, пов'язані, зокрема, з відмовою у доступі особи до правосуддя з підстав, не передбачених законом, порушення вимог щодо розподілу та реєстрації справ у суді, правил підсудності чи підвідомчості, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову; систематичне або грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя (пункти 1, 4 частини 1 статті 83 Закону № 2453-VI).
На час прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення № 1907/дп-16 - 17 листопада 2016 року, Закон № 2453-VI втратив чинність частково, діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), частиною 1 статті 109 якого визначено перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді. Так, до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади.
Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується, зокрема, у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 1 частини 8 статті 109 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини 9 статті 109 Закону № 1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: 1) суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; 2) суддя вчинив дисциплінарний проступок, маючи непогашене дисциплінарне стягнення (крім попередження чи догани), або має два непогашених дисциплінарних стягнення; 3) установлено факт недоброчесної поведінки судді, у тому числі здійснення суддею або членами його сім'ї витрат, що перевищують доходи такого судді та доходи членів його сім'ї, законність джерел яких підтверджена; встановлення невідповідності рівня життя судді задекларованим ним та членами його сім'ї майну і доходам; використання статусу судді з метою незаконного отримання ним або третіми особами матеріальних благ або іншої вигоди; 4) суддю визнано судом винним у вчиненні корупційного правопорушення або правопорушення, пов'язаного з корупцією; 5) суддя не виконав вимоги рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, ухваленого на підставі пункту 4 частини 1 цієї статті, або за результатами кваліфікаційного оцінювання, призначеного відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, суддя не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді; 6) суддя умисно не подав декларацію доброчесності чи декларацію родинних зв'язків у встановлені строки або умисно задекларував недостовірні (в тому числі неповні) твердження у декларації доброчесності; 7) суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. У цьому Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Відповідно до частини 1 статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
У міжнародних правових документах, які регулюють питання статусу судді і діяльності судової системи (Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року; Європейська хартія про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року; Магни карти суддів (основоположні принципи); Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи щодо суддів: незалежність ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року; Висновок № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності та інші), досить докладно та чітко визначені питання відповідальності судді.
Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі: 1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості; 2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру; 3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними; 4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.
Про підстави дисциплінарної відповідальності, зокрема, йдеться в пункті 25 Рекомендацій Київської конференції з питань незалежності судової влади в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та Центральної Азії «Судове управління, відбір і підзвітність суддів»: «Дисциплінарні провадження проти суддів повинні стосуватися випадків грубої та непростимої непрофесійної поведінки, які завдають шкоди репутації всього суддівського корпусу. Дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на зміст рішень або вироків, в тому числі у випадках розбіжності юридичних тлумачень між судами, а також на випадки судових помилок або критики судової системи».
Вважаю, що при розгляді справи суддя ніяких інших дій, крім процесуальних не вчиняє, у свою чергу процес є суттю розгляду справи, а процесуальні норми - складовою прийнятого рішення. Ухвалене судове рішення, за відсутності виявленого та доведеного складу дисциплінарного проступку, не може бути підставою для дисциплінарної відповідальності судді. Скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.
Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у рішенні від 17 листопада 2016 року № 1907/дп-16, зокрема, зазначено, що суди, розглядаючи трудовий спір, не можуть досліджувати питання про доцільність проведення скорочення штату на підприємствах, в установах, організаціях. Це право належить виключно роботодавцю. Суди лише перевіряють дотримання законодавства щодо порядку звільнення. Однак, суд першої інстанції (суддя ОСОБА_1.) у своєму рішенні, фактично, лише проаналізувавши передумови звільнення ОСОБА_2, дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що його звільнення є незаконним, не зазначаючи, при цьому, конкретних порушень норм трудового законодавства стосовно порядку (процедури) звільнення, що могли б свідчити про таке, та без встановлення меж і обставин цих правовідносин. До того ж, у рішенні не наведено розрахунку стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на підставі якого суддя дійшов висновку, що він складає саме 2377897,95 гривень. Крім того, відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції на час звернення до суду) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Зі змісту рішення суду першої інстанції від 4 липня 2014 року, поновлюючи строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, суддя ОСОБА_1. виходив з того, що ОСОБА_2 тривалий час перебував «під тиском політичного, юридичного та економічного характеру», а також оцінив надані ним в судовому засіданні пояснення, як достатні, на його думку (судді), для визнання причин пропуску строку поважними. При цьому, в рішенні відсутні будь-які мотиви того, в чому ж саме полягав означений тиск, що позбавив ОСОБА_2 можливості своєчасно звернутися з позовом до суду, та посилання на докази, що підтверджують ці обставини, як відсутні і його пояснення безпосередньо в судовому засіданні під час розгляду справи. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 23 вересня 2015 року своєю ухвалою скасував рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року, прийняті у справі № 2-5151/09, і передав справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, зазначивши, що вони не відповідають вимогам статті 213 Цивільного процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Суд вказав, що зі змісту норми, яка стосується поновлення строку звернення до суду, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд; у кожному випадку суд повинен, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Суд касаційної інстанції не погодився із висновками судів попередніх інстанцій про поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку звернення до суду, якими є, зокрема «моральний, психологічний та політичний тиск за місцем проживання його сім'ї»; боротьба за належні житлові умови; утримання 9-річного сина, батька - інваліда Великої Вітчизняної війни І групи та брата - інваліда І групи; хвороба доньки; народження синів (двійнят); перебування у лікувальних закладах. Суд вказав на пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким роз'яснено, що якщо місячний (тримісячний) строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. У позові може бути також відмовлено за безпідставністю вимог у разі, якщо суд з'ясує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права і обов'язки сторін. Тож, повертаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в її матеріалах є акт від 26 квітня 1989 року, відповідно до якого цього дня ОСОБА_2 ознайомлений з наказом від 25 квітня 1989 року № 496-к про його звільнення за скороченням штату, йому роз'яснено право звернутися до бухгалтерії заводу за проведенням повного розрахунку та запропоновано отримати трудову книжку, і що він відмовився, та наголосив на неврахуванні того, що з позовом до суду за захистом свого, на думку ОСОБА_2, порушеного права він звернувся майже через 18 років. За висновками суду касаційної інстанції, допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не були усунуті й апеляційним судом та призвели до неправильного вирішення справи. За матеріалами перевірки, станом на квітень 2015 року рішення суду першої інстанції від 4 липня 2014 року в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень виконано в повному обсязі. Отже, до постановлення судом касаційної інстанції ухвали про повернення справи на новий розгляд (23 вересня 2015 року), незаконне та необґрунтоване рішення суду першої інстанції виконано в частині стягнення середнього заробітку в примусовому порядку, шляхом списання цієї суми з рахунку відповідача. Відповідно ж до статті 382 Цивільного процесуального кодексу України у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
Аналізуючи вказане рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України видно, що до істотних порушень вона відносить ті порушення, які проявились у поновленні суддею ОСОБА_1. судовим рішенням від 4 липня 2014 року з 25 квітня 1989 року строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, що призвело до поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень.
Вважаю, що з огляду на недопустимість зворотної дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), наведене нове правове регулювання не може бути застосоване до правовідносин відповідальності, які виникли 4 липня 2014 року (на той час положеннями Закону № 2453-VI передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88)), а тому, на мою думку, за порушення вимог процесуального закону, допущених суддею ОСОБА_1. при ухваленні 4 липня 2014 року судового рішення, не має бути застосоване дисциплінарне стягнення у виді внесення відповідачем подання до Вищої ради юстиції про звільнення судді ОСОБА_1 з посади.
Вища кваліфікаційна комісія суддів України, приймаючи 17 листопада 2016 року рішення щодо притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, повинна була проаналізувати наявність у діях вказаного судді ознак дисциплінарного проступку виходячи з його вини, наявності умислу та встановлення фактів, які б свідчили про грубу недбалість, навмисне порушення закону чи неналежне ставлення до службових обов'язків, встановивши, чи може ухвалення суддею ОСОБА_1. судового рішення у цивільній справі № 2-5151/09, яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції, кваліфікуватися як істотне порушення норм процесуального закону при здійсненні ним правосуддя.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.
На мою думку, Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймаючи 17 листопада 2016 року рішення № 1907/дп-16 надала більш скрупульознішу оцінку законності рішенню Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року, ухваленому суддею ОСОБА_1. у цивільній справі № 2-5151/09, ніж Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при його скасуванні 23 вересня 2015 року, а також, покладаючи всю відповідальність за допущені при розгляді справи № 2-5151/09 порушення вимог процесуального закону на суддю першої інстанції ОСОБА_1, відповідач не врахував того факту, що дана справа була переглянута в апеляційному порядку і колегія суддів апеляційного суду Одеської області приймаючи 4 березня 2015 року ухвалу, не виправила допущену суддею ОСОБА_1. процесуальну помилку, встановивши, що рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року відповідає вимогам статей 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України та постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишивши таке без змін.
Згідно частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Дійшовши висновку, що допущені суддею ОСОБА_1. порушення вимог процесуального закону є істотними, порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, зазначивши, що до постановлення судом касаційної інстанції ухвали про повернення справи на новий розгляд (23 вересня 2015 року), незаконне та необґрунтоване рішення суду першої інстанції виконано в частині стягнення середнього заробітку в примусовому порядку, шляхом списання цієї суми з рахунку відповідача, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не взяла до уваги той факт, що стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень (за виключенням стягнення заробітної плати за один місяць - судове рішення в цій частині було допущено до негайного виконання) не могло відбутись до набрання рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року законної сили, тобто до залишення його без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року, а тому, на мою думку, покладати всю відповідальність за наслідки за результатами вчиненого порушення вимог процесуального закону виключно на суддю першої інстанції ОСОБА_1 не можна, що мало бути враховано відповідачем при застосуванні до вказаного судді дисциплінарного стягнення. Дисциплінарне стягнення має застосовуватися з урахуванням принципів пропорційності. Вища кваліфікаційна комісія суддів України при застосуванні до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення мала з'ясувати, чи повинен він нести особисту відповідальність з огляду на те, що його рішення від 4 липня 2014 року, прийняте у цивільній справі № 2-5151/09, при перегляді апеляційним судом 4 березня 2015 року не було ні скасовано, ні змінено.
Щодо встановленого, при прийнятті 17 листопада 2016 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення № 1907/дп-16 про застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, порушення - нерозгляду вказаним суддею протягом десяти днів заяви Відділу ДВС від 28 квітня 2015 року про роз'яснення подальшого порядку виконання прийнятого ним 4 липня 2014 року рішення по цивільній справі № 2-5151/09, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України виходила з того, що така заява надійшла до Приморського районного суду міста Одеси 6 травня 2015 року, справа була направлена для розгляду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 15 червня 2015 року, а тому в провадження судді ОСОБА_1 заява про роз'яснення судового рішення перебувала більше місяця. Однак при цьому Комісія не встановила належним чином коли таку заяву було передано для розгляду судді Івченку В.Б., з яким навантаженням він працював з дня отримання цієї заяви до направлення справи № 2-5151/09 до суду касаційної інстанції. Реєстраційна картка вхідного документу (заяви Відділу ДВС про роз'яснення судового рішення) до Приморського районного суду міста Одеси створена 6 травня 2015 року о 16 годині 17 хвилині, відкореговано о 16 годині 51 хвилині (т. 3 а.с. 193). У судовому засіданні позивач заявив про отримання такої заяви взагалі 28 травня 2015 року.
Вважаю, що приймаючи 17 листопада 2016 року рішення № 1907/дп-16 Вища кваліфікаційна комісія суддів України повинна була з'ясувати зазначені вище обставини та встановити, які негативні наслідки по нероз'ясненню рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року у відповідний період завдав суддя ОСОБА_1., та чи є з урахуванням цього допущене порушення умисним та істотним, що, на мій погляд, не можна вважати таким.
Зважаю й на те, що приймаючи через два роки і один місяць після надходження до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України першої скарги директора ДП «Одеський морський торговельний порт» Жукова Г.Г. рішення № 1907/дп-16 стосовно судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не врахувала характеризуючі суддю дані, показники його роботи та особисті якості. За наданою 15 вересня 2015 року головою Приморського районного суду міста Одеси характеристикою суддя ОСОБА_1. характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності раніше не притягувався. ОСОБА_1 є полковником юстиції запасу (наказ Голови Служби безпеки України Наливайченка В.О. від 6 грудня 2014 року № 10/172-ос), має подяки та відзнаки Служби безпеки України, є батьком п'ятьох дітей (двоє з яких малолітні), 25 травня 2016 року позивач отримав інфаркт міокарда, є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (посвідчення серії Є № 014729, видане 12 серпня 2016 року).
Оцінюючи в сукупності все вищенаведене, вважаю, що приймаючи 17 листопада 2016 року стосовно судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 рішення № 1907/дп-16, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не мала законних підстав для внесення до Вищої ради юстиції подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.
На мою думку, рішення № 1907/дп-16, яким Вища кваліфікаційна комісія суддів України застосувала до судді ОСОБА_1 найбільш суворий вид дисциплінарного стягнення, передбачений станом на 17 листопада 2016 року, - внесення подання до Вищої ради юстиції про звільнення його з посади судді Приморського районного суду міста Одеси, є протиправним та підлягає скасуванню, а адміністративний позов - задоволенню.
Суддя Вищого адміністративного
суду України І.В. Штульман