Справа № 814/210/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/210/17

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - ОСОБА_1;

представника позивача - Сафронова Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Управління), в якому просив стягнути витрати на перевезення пасажирів, які користувалися пільгами з оплати проїзду у приміських автобусах за 2015 рік в сумі 80 346,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з посиланням на Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04 березня 2002 року (далі - Порядок), зазначає, що Управління повинно контролювати об'єми, вартість соціальної послуги, процес надання такої послуги та вживати заходів для забезпечення своєчасного перерахування компенсаційних виплат перевізнику за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Позивач також вказує на те, що відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою, в особі органу виконавчої влади.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Суд стягнув з Управління на користь ФОП ОСОБА_3 витрати на перевезення пасажирів, які користувалися пільгами з оплати проїзду у приміських автобусах за 2015 рік в сумі 80 346,75 грн.

В апеляційній скарзі Управління ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт просить прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 січня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 (Перевізник) та Управлінням було укладено угоду № 10/43 про порядок відшкодування збитків, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій пасажирів автобусами приміських маршрутів (далі - Угода) (а.с.11-12).

Відповідно до п.1.1 Угоди її предметом є взаємовідносини Перевізника та Управління по відшкодуванню втрат від перевезень пільгової категорії населення приміським транспортом до пункту призначення в межах затверджених річних лімітів по мірі надходження субвенції з державного бюджету, згідно наданих Перевізником звітів про фактично виконані роботи.

Згідно пп.3.2 п.3 Угоди перевізник зобов'язаний щомісяця, до 20 числа, надавати Управлінню розрахунки витрат на відшкодування збитків, пов'язаних з перевезенням пільгових категорій населення та форму - пільга.

Відповідно до пп.3.5 п.3 Угоди в межах затверджених річних лімітів Управління на протязі 10 днів по мірі надходження субвенції з державного бюджету перераховує Перевізнику, згідно наданих ним звітів, суму коштів за фактично перевезених пільговиків району пропорційно заборгованості всіх підприємств та організацій, що надають послуги з перевезення.

На виконання умов даної Угоди ФОП ОСОБА_3 на протязі 2015 року надано послуги по перевезенню пільгових категорій громадян на загальну суму 270 510,56 грн. та надані Управлінню звіти по формі 2-пільга та розрахунки.

Згідно акту звірки розрахунків від 01 серпня 2016 року залишок невідшкодованої Управлінням заборгованості перед позивачем складає 80 346,75 грн. (а.с.14).

Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що Управлінням не було виконано вимоги п.6 Порядку і не здійснено управлінські функції щодо виконання своїх зобов'язань.

Натомість позивачем, на думку суду, здійснено усі необхідні дії для підтвердження розміру своїх витрат на перевезення пасажирів, що користуються пільгами.

Також, суд погодився з доводами позивача, що відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою в особі органу виконавчої влади.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції не відповідає статті 159 КАС України. Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов на підставі наступного.

За правилами частини п'ятої статті 102 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до частини шостої цієї статті, Кабінет Міністрів України може здійснювати перерозподіл обсягів субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту між їх видами та між місцевими бюджетами, виходячи з фактично нарахованих обсягів відповідних пільг, субсидій і допомоги населенню в межах загального обсягу таких субвенцій.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб.

Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Згідно з пунктами 2, 3, 5, 8 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів). Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення). Отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.

Відповідно до пункту 6 Порядку фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розміру затверджених субвенцій.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2016 року (справа № 2а-17586/12/2670).

Так, як вбачається із фактичних обставин даної справи, за період січень-травень 2015 року позивачем перевезено 48 360 пільговиків, розмір фактичних витрат позивача на перевезення такої категорії осіб становив 270 510,56 грн., а загальна сума отриманих ним компенсаційних виплат - 190 163,81 грн., різниця між цими сумами становить 80 346,75 грн.

Зазначену суму, суд першої інстанції розцінив як бюджетну заборгованість Управління перед позивачем, яка виникла внаслідок неналежного виконання як умов Договору, так і вимог пункту 6 Порядку.

Проте, на думку колегії суддів, поява такої різниці може свідчити про те, що фактичні витрати позивача на зазначені цілі значно перевищують обсяги бюджетних субвенцій.

Управління є розпорядником бюджетних коштів і законодавство, що регулює бюджетні правовідносини, забороняє йому брати на себе зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет).

Згідно фактичних обставин справи, Управління в межах помісячного розпису асигнувань по мірі надходження субвенції з Державного бюджету сплачувало кошти перевізнику за надані послуги по перевезенню пільгових категорій пасажирів відповідно до Порядку.

Так, кошторисом на 2015 рік та планом асигнувань загального фонду бюджету на 2015 рік видатки Управління становили 1 592 900,00 грн.

Станом на 01 січня 2016 року в управлінні Державної казначейської служби зареєстровано бюджетних зобов'язань на суму 109 800,00 грн. як заборгованість минулих років, з них у ФОП ОСОБА_3 - 25 502,06 грн.

Таким чином, Управління виконало усі зобов'язання в межах наданого йому фінансування на 2015 рік для відшкодування витрат ФОП ОСОБА_3 з пільгового перевезення пасажирів.

За таких обставин справи, керуючись статтею 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції є порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області - задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року - скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області про стягнення коштів - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський