Справа № 242/1641/17
Суддя: Пирогова Л. В.
Дата ухвалення: 2017-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №242/1641/17
Провадження №2-а/242/125/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Пирогової Л. В., при секретарі Склярук О.М., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24.04.2017 р. звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, про зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1. зазначала, що у січні 2017 року вона була змушена покинути місце свого постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 та переїхати до м.Селидове Донецької області. Позивач звернулась до відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у звязку із вимушеною зміною постійного місця проживання із зазначенням обставин, що спричинили внутрішнє переміщення. Відповідачем їй було відмовлено у взятті на облік, як внутрішньо переміщеної особи, з тих підстав, що населений пункт місця реєстрації позивача не входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, та переліку населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення. Вважає дії відповідача неправомірними. Просила зобовязати Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради взяти її на облік як внутрішньо переміщену особу та видати їй відповідну довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити, пояснила, що на території населеного пункту, де вона зареєстрована проводилися активні бойові дії і тому вона змушена була покинути місце своєї реєстрації з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту у більш небезпечне місце - в м. Селидове, де мала можливість орендувати житло по доступній платі.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 02.03.2017 року, у судовому засіданні підтримала надані раніше заперечення проти задоволення позовних вимог. Вважає, що Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради діяло в межах наданих йому законами та нормативно-правовими актами повноважень. Просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи позову та заперечень проти нього, встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту серії ВТ №152732, виданого 28 серпня 2015 року Красноармійським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області.

Позивач 07 лютого 2017 року звернулась до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у звязку із вимушеною зміною постійного місця проживання із зазначенням обставин, що спричинили внутрішнє переміщення.

Повідомленням Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради від 07.02.2017 року №2 ОСОБА_1 відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, у звязку з тим, що відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, або обставини, що раніше існували, істотно змінились, а саме населений пункт місця реєстрації не входить Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085.

Перевіривши доводи позову та заперечень проти нього, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з позиції відповідності їх вимогам щодо належності та допустимості, з'ясувавши всі обставини у справі, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок обліку внутрішньо переміщених осіб регулюється Законом України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VІІ, та Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509. яким затверджено Порядок

оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Так, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно ст. 3 Закону громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Відповідно до ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Частиною 2,3,7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.

У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обовязковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.

У передбаченому абзацом третім ч.7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» випадку уповноважений орган, визначений частиною третьою цієї статті, зобовязаний розглянути заяву про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи протягом 15 робочих днів та прийняти рішення про видачу заявнику довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або про відмову у видачі довідки з обовязковим зазначенням підстави відмови, яке підписується керівником цього органу.

Частиною 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо зокрема відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону.

Особа має право звернутися із заявою повторно, якщо у неї зявилися підстави, визначені у статті 1 цього Закону, або усунуті підстави для відмови у видачі довідки, передбачені цією статтею, чи оскаржити рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду.

Представник відповідача посилався на те, що с. Новокалинове Ясинуватського району Донецької області, не входить до населеного пункту Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085.

Разом з тим, позивач зазначала, що вона змушена була покинути місце своєї реєстрації з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та дана інформація міститься в офіційних звітах Організації з безпеки та співробітництва в Європі, що на її думку є обставинами, зазначеними у ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Крім того, позивач послалась на те, що с. Новокалинове Ясинуватського району Донецької області відповідно до Розпорядження КМУ від 05.12.2015 року № 1275-р відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Суд звертає увагу, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не містить будь-яких посилань на застосування саме Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085.

Суд погоджується з доводами позивача з приводу того, що відсутність с. Новокалинове Ясинуватського району Донецької області у Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085, не може бути підставою для відмови у видачі довідки та не може свідчити про відсутність обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, зазначені у ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У подібних правовідносинах, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону. Зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

З урахуванням вимог законодавства України, а також встановлених обставин, суд прийшов до переконання, що відповідач відмовляючи у взятті на облік ОСОБА_1, як внутрішньо переміщеної особи, діяв всупереч законодавству, а отже повідомлення про відмову в видачі довідки №2 від 07.02.2017 року є таким, що порушує конституційне право позивача на гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту щодо зобовязання Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради взяти її на облік як внутрішньо переміщену особу та видати їй відповідну довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки дані дії належать до повноважень Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, а тому зазначена вимога не ґрунтується на вимогах Закону.

Разом з ти, відповідно до ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку про необхідність зобовязати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.02.2017 року відповідно до ст.. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та з урахуванням обставин, що стали підставою для вимушеного її внутрішнього переміщення, оскільки на підставі цієї заяви відповідачем було прийнято повідомлення про відмову в видачі довідки №2 від 07.02.2017 року, та саме це повідомлення посприяло зверненню з відповідним адміністративним позовом до суду за захистом порушеного права.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи вимоги ст. 97 КАС України, оскільки ОСОБА_1 не заявлено клопотання про компенсацію судових витрат, суд не присуджує на користь позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись статтями 2-15, 158-163, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, про зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним дії та скасувати повідомлення Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради про відмову в видачі довідки ОСОБА_1.

Зобовязати Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.02.2017 року відповідно до ст.. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.07.2017 року.

Суддя Л.В. Пирогова