Справа № 816/951/17
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/951/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про:

- визнання протиправною відмову ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ , тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн;

- зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за січень - травень 2017 року включно, доплату за вислугу років в розмірі 30 % від посадового окладу 32000 грн. та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч.1 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто посадовий оклад 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 3200 грн. та з врахуванням виплачених сум;

- зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області в місячний строк з дня набрання чинності постановою суду подати звіт про виконання рішення;

- допустити постанову до негайного виконання у межах виплат за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 32000 грн. Однак, за січень-травень 2017 року відповідач в порушення зазначених норм нарахував та виплатив ОСОБА_1 суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу в розмірі 16000 грн.

Позивач в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача надав суду заяву про те, що він не заперечує проти розгляду справи у письмовому провадженні.

У письмових запереченнях проти позову, відповідач просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Вказували, що діяли, зокрема, у відповідності до роз'яснень ДСА України, структурним підрозділом якого є відповідач, викладеного у листі 20.03.2017 № 11-2306/17 "Про оплату праці". ДСА у цьому листі роз'яснено, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000 грн. для місцевих судів та 17 600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування відповідного регіонального коефіцієнту.

Пояснювали, що суддівська винагорода ОСОБА_1 у спірний період нараховувалася виходячи із посадового окладу у розмірі 16 000 грн. відповідно до п. 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, згідно якого до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ - у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, одночасно пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Не погоджуються із доводами позивача про те, що норми ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не підлягають застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди, оскільки не є законом про судоустрій, адже вищевказаний Закон не змінює розмір суддівської винагороди, визначений ст.133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, а лише визначає розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Також відповідач посилався на висновки Конституційного Суду України у рішеннях від 25.01.2012 № 3-рп/2012 та від 26.12.2011 № 20-рп/2011, згідно яких держава забезпечує загальносуспільні потреби у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи із фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами і прагнути до збалансованості бюджету. Механізм реалізації соціально-економічних прав (які не є абсолютними) може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Третя особа в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечила, надіслала клопотання про розгляд справи відповідно до норм чинного законодавства без участі представника Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області.

Згідно частини 6 статті 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України від 12.01.2012 №4322-VI обрана на посаду суддів Карлівського районного суду Полтавської області безстроково.

Указом Президента України «Про переведення суддів» від 13.03.2013 № 133/2013 суддю Карлівського районного суду Полтавської області Миронець Олену Костянтинівну переведено на роботу на посаді судді Київського районного суду міста Полтави.

На підставі вказаного Указу Президента України наказом голови Київського районного суду м. Полтави від 28.03.2013 №3-о.с. зараховано ОСОБА_1 на посаду судді Київського районного суду м. Полтави з 28.03.2013.

Згідно штатного розпису Київського районного суду м. Полтави на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16 000 грн.

Відповідно до наказу Київського районного суду м. Полтави з 14.03.2016 № 2-о.с. ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу в зв'язку з наявністю стажу роботи 10 років.

ОСОБА_1 не проходила кваліфікаційного оцінювання, зокрема, для підтвердження відповідності займаній посаді судді, що підтверджується листом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12.07.2017 № 21-39123/17-вих.

За змістом бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА України в Полтавській області суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 31.05.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (у загальному розмірі 16 000 грн).

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася, виходячи із цього ж окладу у розмірі 30 % посадового окладу з 01.01.2017 по 31.05.2017.

Також у спірному періоді позивачу згідно наказу Київського районного суду м. Полтави від 23.01.2017 № 3-в надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 28.03.2017 по 27.03.2018 тривалістю 10 робочих днів з 06 по 19 лютого 2017 року.

Крім того, у відповідності до наказу Київського районного суду м. Полтави від 14.03.2017 № 3-о.с. ОСОБА_1 надано допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу за період відбутої частини щорічної основної відпустки з 06 по 19 лютого 2017 року.

Як слідує із бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА України в Полтавській області позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу - 16 000 грн.

Позивач звернулася до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Полтавській області із заявою від 30.05.2017, в якій просила нарахувати та виплатити судді Київського районного суду м. Полтави Миронець О.К. суддівську винагороду за січень-травень 2017 року включно у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років 30% від посадового окладу та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік.

06.06.2017 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Полтавській області надано відповідь №02-19/1150, в якій вказано, що правових підстав для перерахунку та виплати позивачу суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу 32000,00 грн. у Територіального управління Державної судової адміністрації України у Полтавській області немає.

ОСОБА_1 не погодилася із такими нарахуваннями, посилаючись на статтю 130 Конституції України, якою визначено, що розмір суддівської винагороди визначається законом про судоустрій, а у спірних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною 1 статті 133 якого встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку позовним вимогам позивача, суд виходить з наступного.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною 2 статті 130 Конституції України ( в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У зв'язку із набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ (надалі - Закон № 2453).

Відповідно до статті 133 Закону № 2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці ( ч. 2 ст. 133 Закону № 2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453).

За змістом ч. 5 ст. 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

У відповідності до ст. 134 Закону № 2453 суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася статтею 133 Закону № 2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а відпустка оплачувалася згідно норм ст. 134 цього ж Закону у розмірі суддівської винагороди, що включає в себе посадовий оклад та належні судді доплати, а також допомоги на оздоровлення у розмірі додаткового посадового окладу.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3 200 грн.

Отже, виходячи із вищевикладених норм суддівська винагорода з 01.01.2017 року повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32 000 грн. (3200 грн. х 10).

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесено зміни до ЗУ "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, ЗУ "Про прокуратуру", ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIIІ та інш. в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з прив'язкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, а згідно ст. 133 Закону № 2453 (в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився в залежності від 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Заперчуючи проти позову ТУ ДСА у Полтавській області пояснює, що відповідачем для обрахунку суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, застосовується розмір посадового окладу згідно ст. 133 Закону № 2453 (тобто 10 мінімальних заробітних плат), однак застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн., що у підсумку складає 16 000 (10 мінімальних заробітних плат х 1600 грн.).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95 - ВР (в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЗУ "Про оплату праці" розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 ЗУ "Про оплату праці").

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 грн.

Будь-яких змін до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у зв'язку із набранням з 01.01.2017 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не вносилося.

Застосування "розрахункової величини мінімальної заробітної плати" (термін, яким оперує відповідач на підставі п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ) до обрахунку суддівської винагороди суперечить нормам Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ.

А відтак суд відхиляє доводи відповідача з приводу застосовності до спірних правовідносин розміру мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" - 1600 грн.

Із аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453 - 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої в свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (ч. 1 ст. 10 ЗУ "Про оплату праці", п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 ЗУ "Про оплату праці").

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді а ні до ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, а ні до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, то суд погоджується із доводами позивача, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону № 2453) відповідно до розміру встановленого ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ - 3200 грн.

За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мав законні сподівання на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, за практикою ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) п. 22-23).

Національний суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та не заперечує, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає до застосування у спірних відносинах.

Розрахунок відповідачем суддівської винагороди із застосуванням норм законодавства, яке не підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому ігноруючи чинні норми ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ та ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, не ґрунтується на нормах Конституції та законах України, які врегульовують спірні правовідносини.

Обов'язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акта індивідуальної дії є юридичний характер, тобто обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта /суб'єктів/, дотримання якого забезпечується правовими механізмами.

Дії суб'єкта владних повноважень - активна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.

Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Таким чином, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання відмови ТУ ДСА у Полтавській області, що виявилася у бездіяльності, протиправною в частині не нарахування та не виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 31.05.2017 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, за період фактичної роботи, допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року в розмірі 30% від посадового окладу, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

Таким чином, суд перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача у місячний строк з дня набрання чинності постановою суду подати звіт про виконання судового рішення, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За змістом наведеної норми встановлення обов'язку суб'єкта владних повноважень подати до суду звіт про виконання судового рішення є правом суду, що розглядає справу, та може застосовуватись у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач буде ухилятись чи навмисно затягувати виконання судового рішення.

У даній справі відповідні обставини відсутні, а тому суд не знаходить підстав для застосування заходів судового контролю, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про допуск постанови до негайного виконання у межах виплат за один місяць.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України під час прийняття постанови суд зокрема вирішує чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Відповідно до частини 2 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи дана постанова не підлягає до негайного виконання, скільки ОСОБА_1 суддівську винагороду за період січень-травень 2017 року отримано повністю, а в даному позові розглядався спір не про невиплату заробітної плати, а про її нарахування на підставі різних нормативно-правових актів, що по різному трактують спосіб нарахування розміру місячної суддівської винагороди.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога про допуск до негайного виконання постанови суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 133 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІІІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 31.05.2017.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, за період фактичної роботи, допомогу на оздоровлення у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133, ст. 134 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VІІІ, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 року в розмірі 30% від посадового окладу, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва