Справа № 2а-8912/09
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Гриціва М.І., Кривенди О.В.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представника відповідача - Ананійчука О.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом управління Пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) до публічного акціонерного товариства «Техмашремонт» (далі - Товариство) про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року управління ПФУ звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з Товариства 39 196 грн 87 коп. заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій за червень 2009 року, призначених на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1788-ХІІ) за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36 (далі - список № 1).

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України від 9 серпня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) та Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління ПФУ від 19 грудня 2003 року № 21-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663; далі - Інструкція), підприємства та організації мають відшкодовувати витрати ПФУ на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Відповідач належним чином не виконував покладений на нього Законом № 1058-IV обов'язок по сплаті збору на відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, унаслідок чого за червень 2009 року у нього виникла заборгованість в розмірі 39 196 грн 87 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Суд установив, що Товариство зареєстроване в управлінні ПФУ як платник страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Управління ПФУ пред'явило Товариству до відшкодування розрахунок фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за списком № 1, відповідно до частини другої Прикінцевих положень Закону № 1058-IV в частині пенсій, призначених відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII, за червень 2009 року в розмірі 39 196 грн 87 коп., проте Товариство ці витрати не сплатило.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 18 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року, позов задовольнив: постановив стягнути з Товариства на користь управління ПФУ заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, у розмірі 39 196 грн 87 коп.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 липня 2015 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду касаційної інстанції, Товариство подало до Верховного Суду України заяву про її перегляд з підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ), пункту 6.6 Інструкції, а також на невідповідність висновків у оскаржуваному рішенні суду правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України.

У заяві Товариство просить постановлені у справі рішення судів скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування заяви додає копії рішень Вищого адміністративного суду України:

- від 20 листопада 2013 року, 26 травня, 18 та 23 червня, 6 жовтня 2015 року (справи №№ К/800/42493/13, б/н, К/80043036/14, б/н, 810/5366/13-а, К/800/4666/15 відповідно), якими суд касаційної інстанції не закінчив розгляд справ по суті, у зв'язку з чим колегія суддів не може їх брати до уваги;

- від 10 лютого 2015 року (справа № К/800/62451/14), якою суд касаційної інстанції закрив провадження у справі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду, прийняте у скороченому провадженні, відповідно до статті 183-2 КАС є остаточним і оскарженню не підлягає. У зв'язку з тим, що касаційний суд не переглядав справу по суті і не висловлював правової позиції щодо застосування судом норм матеріального права до спірних правовідносин, колегія суддів не бере його до уваги;

- від 16 липня, 20 жовтня, 25 листопада, 29 грудня 2014 року, 2 червня, 4 серпня, 17 вересня 2015 року (справи №№ К/800/38406/14, К/800/52804/14, К/800/59990/14, К/800/67327/14, К/800/26047/14, К/800/21051/15, К/800/59132/14 відповідно).

Додатково заявник додає копію ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2015 року (справа № 810/6890/14), однак це рішення не може бути прикладом на підтвердження неоднакового застосуванням судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки воно не є рішенням суду касаційної інстанції.

Також заявник додає копію постанови Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року (справа № 21-363а11).

Перевіривши наведені заявником доводи, заслухавши у відкритому судовому засіданні представника відповідача, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, у справі, що розглядається, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції погодився з їхнім висновком про те, що оскільки у Товариства існує заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, то такий борг підлягає стягненню на користь позивача. При цьому суди не досліджували, чи є Товариство правонаступником підприємств, на яких працювали особи, які внесені управлінням ПФУ у список до розрахунку фактичних витрат на виплату і доставку пенсій.

Натомість у справах, рішення у яких надані для порівняння, - від 16 липня, 20 жовтня, 25 листопада, 29 грудня 2014 року та 2 червня, 4 серпня, 17 вересня 2015 року, суди, відмовляючи в задоволенні позовних вимог управління ПФУ про стягнення з Товариства заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, виходили з того, що Товариство не є правонаступником підприємств, на яких працювали особи, які внесені управлінням ПФУ у список до розрахунку фактичних витрат на виплату і доставку пенсій.

Аналіз викладених у вищезгаданих судових рішеннях висновків суду касаційної інстанції свідчить про те, що у цих справах суди, не заперечуючи обов'язку підприємств та організацій на відшкодування витрат з виплати і доставки пільгових пенсій, призначених особам відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ за списком № 1, у справі, що розглядається, виходили з того, що нарахована управлінням ПФУ сума заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій підлягає стягненню з Товариства, а у наданих на обґрунтування заяви рішеннях - сума заборгованості не підлягає стягненню, оскільки Товариство не є правонаступником підприємств, на яких працювали особи, які внесені управлінням ПФУ у список до розрахунку фактичних витрат на виплату і доставку пенсій.

Отже, наведені рішення суду касаційної інстанції ухвалені за різних фактичних обставин справ, установлених судами, тому підстав для висновку про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах немає.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Що стосується наведених у заяві доводів Товариства про невідповідність ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2015 року викладеному у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року (справа № 21-363а11) висновку, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначає таке.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 237 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року, яку Товариство долучило до заяви, колегія суддів Верховного Суду України відмовила у задоволенні заяви управління ПФУ про перегляд судових рішень у справі, посилаючись на те, що рішення суду касаційної інстанції, надані заявником на порівняння, не містять протилежних висновків цього суду щодо застосування одних і тих же норм матеріального права, а саме пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV та підпункту 6.7 пункту 6 Інструкції.

Тобто, у вказаній постанові Верховний Суд України не висловлював правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, про які йдеться у заяві.

Ураховуючи наведене, підстав для висновку про невідповідність оскаржуваного рішення висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України, немає.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховий Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Ураховуючи наведене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Техмашремонт» відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців
О.В. Кривенда