Справа № 815/2353/17
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2353/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання Мураховська А.І.

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю)

представника позивача ОСОБА_2 (за довіреністю)

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні cправу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю ТІС-ВУГІЛЛЯ до Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-ВУГІЛЛЯ» звернулось до суду з адміністративним позовом до Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10 квітня 2017 року №, №, №, №.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що Одеським управлінням офісу великих платників податку ДФС було проведено планову виїзну документальну перевірку, за результатами якої складено акт від 13.03.2017 р. №12/28-10-49-13/37468454 «Про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» () з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, визначення нарахування та сплати єдиного соціального внеску, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2012р. по 30.09.2016р.». Вказаним актом встановлено порушення п.п. 14.1.36, 14.1.181 п.14.1. ст.14, п.44.1 та п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.2, пп. 138.10.5 п.138.10. ст.138, п. 141.1 ст.141, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153, п.198.1-198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, на підставі якого відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 10 квітня 2017 року №, №, №, № на суму 34829111,00 грн.

Позивач не погоджується із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими на підставі акту перевірки висновки якого, на його думку, ґрунтуються на припущеннях перевіряючих та спростовуються наступним. По взаємовідносинам позивача з ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» позивач зазначив, що твердження відповідача про те, що ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» прийняло від ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» роботи, які фактично не призвели до залучення нових вантажопотоків, що не призвело би отримання додаткових доходів та збільшення прибутку підприємства, а лише збільшило витрати» є хибними, оскільки предметом договору від 01.07.2016 року №МШ01-04/156ОФ є залучення вантажопотоку виключно від Інгулецького ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК.; завдяки роботі ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» збільшив свої доходи по відношенню до минулих періодів, а саме: отримав додатковий прибуток від перевантаження вантажів від Інгулецького ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК; збільшено обовязок ТОВ «ТІС-Вугілля» по сплаті податку на додану вартість та виключено відємне значення з ПДВ, яке було у попередніх періодах. Більш того, в п. 3.1.3.4 акту перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 встановлено: «Перевіркою повноти визначення різниць, які виникають відповідно до Податкового кодексу України за період з 01.01.2015р. по 30.09.2016 р. не встановлено завищення або заниження».

Позивач зазначив, що в порушення п.132.8 ст.138 ПК України ТОВ «ТІС-Вугілля» відповідачем були зняті витрати по взаємовідносинам з ТОВ «Укрремсервіс» за період з липня 2014 року по жовтень 2015 року. До того ж, взаємовідносини ТОВ «ТІС-Вугілля» та ТОВ «Укрремсервіс» за період з листопада 2015 по 2016 роки, які також перевірялися, для відповідача виявилися такими, що не підлягають зняттю з видаткової частини, а саме: витрат та зняттю з податкового кредиту. Однак, позивач зазначає, що на сторінці 189 ОСОБА_2 перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454, відповідачем вказано протилежне, а саме: «Перевезення інструменту та матеріалів необхідних для виконання ремонтних робіт здійснювалось власним автотранспортом ТОВ «Укрремсервіс». ТОВ «Укрремсервіс» володіє необхідними для виконання робіт виробничими потужностями та інструментами, власними транспортними засобами, ручним слюсарним інструментом, матеріалами та спецодягом. При цьому, ТОВ «Укрремсервіс» має на праві оренди офісні приміщення. Загальна кількість працівників ТОВ «Укрремсервіс» складає 23 особи». Таким чином, самі ж податківці в своєму акті спростовують свої доводи про неможливість виконати ТОВ «Укрремсервіс» робіт, зазначених в договорах підряду від 08.01.2014р. №775 та від 12.01.2015р. №842. Зазначене на переконання позивача свідчить про реальність правових наслідків операцій між позивачем та ТОВ «Укрремсервіс».

Щодо взаємовідносин з ТОВ НВП «Стандарт» позивач вказує на хибність тверджень відповідача про порушення пп.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.198.1 ст.198, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України та завищення податкового кредиту та собівартість реалізованої продукції по взаємовідносинам з ТОВ НВП «Стандарт» з огляду на ненадання відповідачу сертифікатів якості на придбаний товар; дефектність перевізних документів; наявність негативної податкової інформації. Однак в спростування вказаного позивач зазначив, що листом від 17.02.2017р. №1702/03-В, який було отримано представником податкового органу 23.02.2017 року, під час проведення перевірки відповідачу були надані сертифікати якості, паспорти та інші документи, що підтверджують якість товарів. А отже, твердження щодо відсутності сертифікатів якості (арк. 179 акту) не відповідає дійсності.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «ЛУВД» позивач вказав на хибність тверджень відповідача, а саме податківцями під час проведення перевірки було зазначено, що в порушення пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.198.3 ст. 198 ПК України за рахунок включення податкових накладних від ТОВ «ЛУВД» було завищено податковий кредит та завищено собівартість продукції. При цьому, податківцями було встановлено що відповідно до договору виконання робіт від 09.03.2016 року №09/03-2 результат робіт ТОВ «ЛУВД» оформлює у вигляді звіту про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидача ВО-1 та ВО-2, які не були наданні до перевірки. Однак, зазначене твердження не відповідає дійсності, оскільки відповідно до листа ТОВ «ТІС-Вугілля» від 30.01.2017 року, який був отриманий податківцями 10.02.2017 року, під час проведення перевірки відповідачу було надано звіт про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидача ВО-1 від 20.04.2016 року та звіт про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидача ВО-2 від 20.04.2016 року. При цьому, податківцями в акті перевірки не зазначено жодного дефекту первинної документації по поставці товарів від ТОВ «ЛУВД» на адресу ТОВ «ТІС-Вугілля».

Щодо перекредитування з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Банк Восток» позивач вказав на хибність твердження відповідача, що рефінансування кредитної заборгованості, що здійснено за збільшеною річною ставкою на 0,25%, не повязано з отриманням доходу. Оскільки з метою користування кредитними коштами в ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ «ТІС-Вугілля» додатково зазнало б наступних витрат: 30 260 дол. США за продаж валютних цінностей. В той час, як в ПАТ «Банк Восток» додаткові витрати в результаті збільшеної процентної ставки за користування кредитними коштами склали 9 785 дол. США. Таким чином, шляхом перекредитування своїх кредитних зобовязань з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Банк Восток», ТОВ «ТІС-Вугілля» зменшило свої видатки на 20 475 дол.США.

Позивач зазначив, що перевіркою встановлено, що ТОВ «ТІС-Вугілля» за перевіряємий період мало валютні кредитні зобовязання по кредитним договором №1 від 27.08.2007 року та №2 від 27.08.2007 року перед банком «UNIKREDIT BANK», які перейшли до ТОВ «ТІС-Вугілля» за розподільчим балансом та по договору займу від 13.03.2013 року перед компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр). При цьому, відповідачем зазначено що при можливості дострокового погашення вказаних валютних кредитних забезпечень в 2015 року, позивач надавав поворотні фінансові позики в період 2014 2016 рр. Але, під час проведення перевірки, відповідачем не було взято до уваги те, що Правління Національного банку України ухвалило постанову від 28.03.2014 № 172 "Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій" (далі Постанова № 172), якою було заборонено проводити дострокове погашення валютних зобовязань. Дію зазначеної заборони на дострокове погашення кредитних валютних зобовязань було подовжено постановами Правління НБУ від 29.04.2014 року №245, від 30.05.2014 №328, від 29.08.2014р. №540, від 01.12.14 №758, від 03.03.15 №160, від 03.06.15 №354, від 03.09.15 №581, від 04.12.15 №863.

Відповідно до кредитного договору №ОК2013-0151 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Банк Восток», а саме: додатковою угодою до кредитного договору від 19.07.2013 року встановлено, що за дострокове погашення кредиту у повному обсязі з Позичальника у обовязковому порядку додатково стягується штраф у розмірі 25% від суми дострокового погашення по кредиту за кожен випадок дострокового часткового погашення кредиту.

Щодо зняття курсових різниць, позивач вказав, що відповідно до п.153.1.3. п.153.1 ст.153 ПК України «визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку». В той же час, в Узагальнюючій податковій консультації щодо визначення курсових різниць від перерахунку операцій в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти, затвердженої наказом ДПС України від 05.07.2012р. №574 на питання №5 «чи проводиться перерахунок курсових різниць за заборгованістю, що не враховується у податковому обліку (наприклад, заборгованість за кредитом та відсотками, якщо кредитні кошти використовуються не у межах господарської діяльності, заборгованість перед нерезидентом за послуги маркетингу, роялті, якщо такі витрати не враховуються у складі витрат, тощо)» податковий орган зазначив: «Так, проводиться, оскільки відповідно до П(С)БО №21 така заборгованість є монетарною статтею». Додатково відповідачем в акті перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 зазначено: «Правильність визначення різниць, які виникають відповідно до ПК України» відображено «Перевіркою повноти визначення різниць, які виникають відповідно до ПК України за період з 01.01.2015р. по 30.09.2016р. не встановлено завищення або заниження задекларованого показника». Тобто, під час проведення перевірки, податківці встановили правильність оподаткування обєкту в період 2015 2016 роки.

Також, позивач вважає хибними твердження відповідача стосовно того, що на порушення ст.57 ПК України ТОВ «ТІС-Вугілля» не було сплачено до бюджету авансові внески при виплаті дивідендів. Адже, як видно з самого ОСОБА_2 перевірки на стор. 130-131, ТОВ «ТІС-Вугілля» згідно платіжних доручень від 28.01.2016р. №289, від 06.04.2016р. №1544 від 06.04.2016р. №1561, від 16.05.2016р. №2207 підприємство сплатило авансовий внесок з податку на прибуток з дивідендів. Також, на вказаних платіжних дорученнях є фраза за підписом бухгалтера обслуговуючого банку: «Перераховано до бюджету повністю».

Щодо операцій зі змітками вугілля позивач свою позицію обґрунтував наступним. Згідно з пп. 14.1.27 ПКУ витрати - це «сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податків, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів, в результаті чого відбувається зменшення власного капіталу». На переконання позивача операція зі списання безоплатно отриманих товарів повністю відповідає цьому визначенню: це витрати в матеріальній формі, які здійснюються в межах господарської діяльності, в результаті якої відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів - товарів. Оскільки в Податковому кодексі України не має прямої заборони на відображення вартості безоплатно отриманих товарів в податковому обліку, позивач вправі застосовувати пп. 138.12.2 кодексу, який дозволяє включати до складу витрат все, що не знайшло відображення в інших статтях податкових витрат. Вартість безоплатно отриманого товару в бухобліку при його списанні визначена по одному з методів згідно п. 16 П(С)БУ 9. Відповідно ця ж вартість може бути відображена і в складі витрат у податковому обліку згідно з п. 140.4 ст. 140 ПК України. Що стосується документального підтвердження списання товарів у зв'язку з їх реалізацією для цілей п. 138.2 ст. 138 ПК України (витрати повинні бути підтверджені первинними документами), то ця операція підтверджується видатковими накладними, на підставі яких списуються продані товари, в тому числі і отримані безоплатно. Таким чином, позивач наголошує на відсутності підстав для заборони включення собівартості проданих товарів (безоплатно отриманих) до складу податкових витрат.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування податкових повідомлень-рішень від 10 квітня 2017 року №, №, №, №, як протиправних.

Під час судового розгляду справи представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що враховуючи стабільні господарські звязки позивача з ТОВ «МЕТІНВЕСТ ШИПІНГ», які існували до укладання договору про надання послуг з залучення вантажопотоків від 01.07.2016 року №МШ01/07/16ОФ, податкова дійшла до висновку, що ТОВ «МЕТІНВЕСТ ШИПІНГ» не залучало вантажопотоки, а позивач надав необґрунтовану знижку при формуванні ціни з перевалки вантажів та прийняв роботи, які фактично ТОВ «МЕТІНВЕСТ ШИПІНГ» не виконувало. Щодо операцій позивача з ТОВ «Укрремсервіс» відповідач наголосив на неотриманні від позивача під час проведення перевірки первинних документів, не було залучено до перевірки перелік осіб контрагента залучених до виконання робіт, книг проходження вступного інструктажу, дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки, дозволів на використання машин, ксерокопій медичних карток. Також, по ТОВ «Укрремсервіс» наявна негативна податкова інформація. По взаємовідносинам позивача з ТОВ НВП «СТАНДАРТ» відповідач наголосив на неотриманні від позивача під час проведення перевірки первинних документів, товарно-транспортні накладні оформлені з порушенням діючих правил, крім того по ТОВ НВП «СТАНДАРТ» наявна негативна податкова інформація. По взаємовідносинам позивача з ТОВ «ЛУВД» відповідач зазначив, що під час проведення перевірки позивачем не було надано дефектні відомості по ВО1 та ВО2, та по ТОВ «ЛУВД» наявна негативна податкова інформація.

По операціям з рефінансування банківського кредиту, відповідач вказав що перевіркою встановлено, що за рахунок кредитних коштів отриманих за кредитним договором №ОК2013-0151 від 19.06.2013 (ПАТ «Банк Восток») - річна відсоткова ставка 13,25%, здійснено повернення раніше отриманих кредитних коштів на підставі договору №0 від 23.12.2011 (ПАТ «УкрСиббанк») - річна відсоткова ставка 13,50%. Таким чином, рефінансування кредитної заборгованості здійснено за збільшеною річною відсотковою ставкою на 0,25%. Крім того, для укладення нового кредитного договору укладалися нові Договори застави, сплачувалися додаткові банківські комісії. Відповідачем, в акті перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 зазначалось, що ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» також отримало кредитні кошти на підставі кредитних договорів №1 від 27.08.2007 року та №2 від 27.08.2007 року перед банком «UNIKREDIT BANK», які перейшли до ТОВ «ТІС-Вугілля» за розподільчим балансом та по договору займу від 13.03.2013 року перед компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр). Умовами таких кредитних договорів передбачено дострокове погашення кредитів, але ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» не скористалося такою можливістю до введення Національним банком України у 2015 році заборони на дострокове погашення іноземних кредитів, а повертало кредит строго за графіком протягом періоду, що перевіряється. Крім того, у 2014 2015 рр. нараховувалися та сплачувалися відсотки, розраховувалися курсові різниці по зазначеним кредитним зобовязанням. Такі банківські відсотки та курсові різниці впливали на визначення фінансового результату за даними податкового обліку та, відповідно, на нарахований податок на прибуток.

Також відповідач зазначив, що при наявності заборгованостей в іноземній валюті перед банківськими установами, нерезидентом; нарахуванні відсотків за користування кредитними та запозиченими коштами та їх сплаті, наявності відємної курсової різниці по причині коливання курсу валют відносно гривні, ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» у періоді, що перевіряється, надавав поворотні фінансові допомоги (позики) підприємствам. При цьому активний період видачі поворотних фінансових допомог (позик) розпочався з другого кварталу 2014 року і продовжувався у 2015, 2016 роках. Отже, відсотки та курсові різниці по кредитним договорам, договору позики при одночасному довгостроковому безвідсотковому фінансуванні підприємств, які входять в одну фінансово-промислову групу, не повязані з отриманням доходу.

Також відповідач зазначив, що товариство сплачувало авансовий внесок з податку на прибуток при виплаті дивідендів, проте у платіжних дорученнях зазначало код бюджетної класифікації 101, замість 125.

За таких обставин, відповідач вважає, що прийняті на підставі висновків акту планової виїзної перевірки податкові повідомлення-рішення є правомірними, у звязку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.

У період з 29 грудня 2016 року по 03 березня 2017 року на підставі наказів Одеського управління офісу великих платників податку Державної фіскальної служби від 19.12.2016 року №1130 та від 07.02.2017 року №220 та відповідно до плану графіку проведення документальних перевірок субєктів господарювання на 4 квартал 2016 року, проведена планова виїзна документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Вугілля» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, визначення нарахування та сплати єдиного соціального внеску, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2012р. по 30.09.2016р.

За результатами вказаної перевірки, Одеським управлінням офісу великих платників податку Державної фіскальної служби складено ОСОБА_2 від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 «Про результати планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» () з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, визначення нарахування та сплати єдиного соціального внеску, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2012р. по 30.09.2016р.», у якому зафіксовано виявлені під час перевірки порушення.

На підставі висновків акту перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 Одеським управлінням офісу великих платників податку Державної фіскальної служби прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № від 10 квітня 2017 року, яким ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 25 306 065, 00 грн., з яких 22 227 354, 00 грн. за основним платежем та 3 078 711, 00 грн. за штрафними санкціями;

- № від 10 квітня 2017 року, яким до ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 194 862, 00 грн.;

- № від 10 квітня 2017 року, яким ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на 9 162 106, 00 грн., з яких 7 329 685, 00 грн. за податковим зобовязанням та 1 832 421, 00 грн. за штрафними санкціями;

- № від 10 квітня 2017 року, яким до ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» зменшено суму відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту податку на додану вартість на суму у розмірі 166 078, 00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з вимогами про їх скасування з підстав наведених в адміністративному позові.

Надаючи оцінку правомірності прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень, суд виходить з наступного.

В акті перевірки відповідачем поставлено під сумнів господарські взаємовідносини ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» з ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ».

З приводу зазначеного судом встановлено, що відповідно до п.1.1. Договору від 01.07.2016 року №МШ 01-047/16ОФ ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» зобовязується надати послуги з залучення вантажопотоку експортних навалювальних вантажів для перевалювання через територію ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ», а останній зобовязується сплатити ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» плату за залучення вантажопотоку. Вантажопотоки являються залученими ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ», якщо вони надходять від Інгулецького ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для донарахування позивачу податкового зобовязання стало те, що відповідачем встановлено, що протягом 2014-2016 років ТОВ «ТІС-Вугілля» здійснювало навантажувально-розвантажувальні роботи для ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІГ» за договором надання послуг з перевалки експортних вантажів від 01.04.2014 року №01-01-14/Э. Тобто, ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» є постійним контрагентом ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ». А сам ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» по договору надання послуг із залучення вантажопотоку від 01.07.2016 року №МШ01/07/16ОФ не залучав вантажопотоки.

Відповідно до інформації викладеної в ОСОБА_2 перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454, ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІГНГ» є експедитором вантажів, що належать Вантажовласникам.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», експедитором є суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч.3 ст. 8 Закону «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученнями клієнтів (вантажовласників) забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав, здійснюють розрахунки з портами, транспортними організаціями за перевезення, перевалку, зберігання вантажів.

Таким чином, ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» виключно на підставі доручень від вантажовласників: Інгулецьгого ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК, у період з квітня по липень 2016 року вантажопотоки від Інгулецьгого ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК перенаправив в інші порти України

Відповідно до статистичної інформації, перевалювання вантажів, експедитором яких є ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» через потужності ТОВ «ТІС-Вугілля» у 2016 році склало 3138396,190 тон, у 2014 році - 5825230,874 тон, у 2015 році -7816419,026 тон.

Також, у період з квітня по липень місяця 2016 року вантажі Інгулецьгого ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК не перевалювалися через потужності ТОВ «ТІС-Вугілля».

Відповідно до фінансової звітності позивача у 2015 році фінансовий результат становив 478 679 764 грн., а результат по сплаті ПДВ становив 114 185 569 грн., у 2016 році фінансовий результат становив 155 802 170 грн. а результат по сплаті ПДВ 28 731 084 грн.

При цьому, в період з квітня по липень місяць 2016 року показники фінансового результату діяльності позивача мали відємне значення, а саме: -5 253 898 грн. в квітні 2016 року, -11 437 170 грн. в травні 2016 року, -3 346 209 грн. в червні 2016 року та -13 435 829 грн. в липні 2016 року.

З викладеного слідує, що укладання договору між ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» та ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» від 01.07.2016 року №МШ01-07/16ОФ відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України відповідає поняттю господарська діяльність, а саме: діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп. 14.1.54 п.14.1 ст. 14 ПК України доходом з джерелом їх походження з України є будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

При цьому, відповідно до п.5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Відповідно до п.7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.

З матеріалів справи вбачається, що уклавши договір від 01.07.2016 року №МШ01-04/156ОФ на залучення вантажопотоку, ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» спромоглось збільшити свій дохід за умови повернення силами ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» вантажу від Інгулецького ГЗК, Южного ГЗК, Центрального ГЗК та Північного ГЗК на територію свого терміналу.

Таким чином, за п.198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

При цьому, відповідно до пп. 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковим кредитом є - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу

Податковий кредит звітного періоду в силу п.198.3 ст. 198. ПК України визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Зазначеною нормою, встановлено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, гуртуються на даних бухгалтерського обліку.

При цьому, відповідно до п.5 та п.6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318 (далі «П(С)БО 16») витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Положеннями п.9 П(С)БО 16 визначений вичерпний перелік витрат підприємства, що не визнаються витратами, до яких не віднесено витрати з залучення вантажопотоку як витрати підприємства, що не визнаються витратами в бухгалтерському обліку. Зокрема, наведеним п.9 П(С)БО 16 встановлено, що не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: 9.1. Платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; 9.2. Попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; 9.3. Погашення одержаних позик; 9.4. Інші зменшення активів або збільшення зобов'язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту) [такого не має місця оскільки за ознаками наведеними в п.6 П(С)БО 16 при отримані послуг з залучення вантажопотоку має місце збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства, а відтак має місце й виникнення витрат за п.6 П(С)БО 16]; 9.5. Витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; 9.6. Балансова вартість валюти.

Отже, за наведеними нормами П(С)БО 16 не можуть відносить до витрат, витрати що наведені в підпунктах п.9 П(С)БО, а особливо ті витрати, що не відповідають ознакам, наведеним в п.6 та п.7 П(С)БО. З цього слідує, що витрати підприємства з залучення вантажопотоку повинні бути визнані витратами в бухгалтерському обліку.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Кодексу з 1 січня 2015 року розрахунок об'єкта оподаткування податком на прибуток здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку шляхом коригування фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які збільшують або зменшують фінансовий результат до оподаткування, відповідно до положень розділу III "Податок на прибуток підприємств" Кодексу.

Положення цього розділу Податкового кодексу не передбачають необхідність коригування фінансового результату до оподаткування на витрати з залучення вантажопотоку.

Отже, такі витрати відображаються за правилами бухгалтерського обліку.

Зазначеної позиції дотримується і ДФС України, яка полягає у тому, що відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПКУ, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III ПКУ. Відповідно до ст. 4 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі відповідності доходів і витрат. Так, для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення незалежно від дати надходження або сплати коштів. Положення (стандарт) бухгалтерського обліку "Витрати" затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 N 318 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за N 27/4248 (далі - П(С)БО 16), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені (п. 7 П(С)БО 16). Зазначена позиція викладена в листах ДФС України від 06.06.2015р. №11999/6/99-99-19-01-01-15, від 24.11.2015р. №25897/10/28-10-06-11, від 04.12.2015Р. №25961/6/99-99-19-02-02-15, ВІД 10.12.2015Р. №26240/10/28-10-06-11.

Крім того, суд звертає увагу й на те, що в п.3.1.3.4 ОСОБА_2 перевірки відповідач зазначив, що перевіркою повноти визначення різниць, які виникають відповідно до Податкового кодексу України за період з 01.01.2015р. по 30.09.2016 р. не встановлено завищення або заниження.

Відповідно до абз.2 п.7 П(С)БО 16 витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Отже, віднесення до витрат в бухгалтерському обліку витрат з залучення вантажопотоку у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були понесені.

Окрім того, відповідачем уже перевірялися, а судовими органами уже розглядались аналогічні взаємовідносини ТОВ «ТІС-Вугілля» по залученню вантажопотоку, а саме: по договору №01-02/11 від 01.03.2011 року, про факт нереальності, якого наголошував відповідач. Відповідно до Постанови Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2012 року по справі №2а/1570/10311/2011, яке залишено в силі Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 р., встановлено, що сторони договору про залучення вантажів діяли виключно для досягнення економічних результатів та з метою отримання прибутків у відповідності до ст. 3 ГК України.

Щодо взаємовідносин Позивача з ТОВ «Укрремсервіс» судом встановлено, що 08 січня 2014 року між ТОВ «Укрремсервіс» (Підрядник) та ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» (Замовник) укладено Договір підряду №775 на виконання робіт з виготовлення стикових зєднань конвеєрної стрічки, ремонт конвеєрної стрічки та футерування барабанів.

Разом із тим, в акті перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 не відображено та в ході судового розгляду відповідачем не підтверджено наявність порушень по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Укрремсервіс».

З цього приводу суд звертає увагу на те, що в ОСОБА_2 перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 зазначено, що перевезення інструменту та матеріалів необхідних для виконання ремонтних робіт здійснювалось власним автотранспортом ТОВ «Укрремсервіс». ТОВ «Укрремсервіс» володіє необхідними для виконання робіт виробничими потужностями та інструментами, власним транспортними засобами, ручним слюсарним інструментом, матеріалами та спецодягом. При цьому, ТОВ «Укрремсервіс» має на праві оренди офісне приміщення за адресою м. Бердянськ, вул. Франка 2/40 цех №8, за адресою м. Кременчуг, вул. 60 років Жовтня, 4. Загальна кількість працівників ТОВ «Укрремсервіс» складає 23 особи.

Отже, Відповідачем визнається наявність у ТОВ «Укрремсервіс» активів, наявність яких дає змогу виконати ТОВ «Укрремсервіс» роботи по договорам підряду від 08.01.2014 року №775, та від 12.01.2015 року №842.

Відповідно до фінансових звітів ТОВ «Укрремсервіс» за період з 2014 по 2016 роки не є збитковим підприємством та має у своїй власності основні фонди на загальну суму 6548100 грн., що також підтверджується оборотною-сальдовою відомістю по рахунку 10 за 2015 та 2016 роки.

Відповідно до податкового розрахунку сум доходу за формою №1ДФ за період 2014 по 2016 роки на ТОВ «Укрремсервіс» постійно працюють 34 робітника.

Відповідно до Дозволів: №55.03.30.ПР від 08.07.2003 року, виданого Державним комітетом України з нагляду за охороною праці, ТОВ «Укрремсервіс» дозволено почати роботу підприємства у робочих режимах. Тобто, профільний державний орган перевірив наявність потужностей та кваліфікацію робітників ТОВ «Укрремсервіс» на відповідність; №514.10.30-29.52.3 від 23.02.2010 року, виданий Держгірпромнагляд, ТОВ «Укрремсервіс» надано можливість у відповідності до наявної технічної бази та кваліфікації робітників виконувати роботу підвищеної небезпеки за монтажу, ремонту, випробування конвеєрних стрічок для вугільної промисловості і т.п. та обладнання для транспортування і т.п. руд та концентратів; №160.16.23 від 30.03.2015 року, виданого Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, подовжено дію дозволу з виконання небезпечних робіт з огляду на відповідність їх технічної бази та кваліфікації робітників відповідному рівню.

Таким чином, встановлюючи звязок між можливістю користування податковим кредитом та відповідністю рівня кваліфікації робітників ТОВ «Укрремсервіс», податківці вийшли за межі своїх повноважень передбачених ст. 20 ПК України, адже, зазначену вимогу щодо кваліфікації рівня робітників для виконання робіт підвищеної небезпеки встановлює виключно Управління Держпраці, що передбачено ст. 33 Закону України «Про охорону праці»

Відповідно до листів ТОВ «Укрремсервіс» про надання пропуску на територію ТОВ «ТІС-Вугілля» для своїх робітників, з метою виконання робіт передбачених договорами підряду від 08.01.204р. №775, та від 12.01.2015р. №842, а саме: від 13.03.2014 №148, від 10.04.2014 №225, від 20.05.2014 №292, від 12.06.2014 №340, від 04.08.2014 №411, від 28.10.2014 №478, від 09.12.2014 №552, від 13.01.2015 №11, від 10.02.2015 №70, від 17.03.2015 №141, від 04.06.2015 №284, від 06.07.2015 №341, від 30.10.2015 №534, відповідно до яких виданні електронні перепустки на робітників ТОВ «Укрремсервіс», а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Окрім того, вказані співробітники ТОВ «Укрремсервіс» під час знаходження на території ТОВ «ТІС-Вугілля» пройшли навчання з вступного інструктажу з питань охорони праці, про що свідчить проставляння особистого підпису з проходження зазначеного інструктажу на території ТОВ «ТІС-Вугілля» в журналі реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці для сторонніх організацій.

Відповідачем зазначено, що на порушення пп.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.198.1 ст. 198, п.198.3, п.198.6 ст. 198 ПК України ТОВ «ТІС-Вугілля» завищено податковий кредит та собівартість реалізованої продукції по взаємовідносинам з ТОВ «НВП «Стандарт» з огляду на ненадання відповідачу сертифікатів якості на придбаний товар; дефектність перевізних документів; наявність негативної податкової інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ТІС-Вугілля» укладено з ТОВ «НВП «Стандарт» Договір від 16 жовтня 2014 року №1610/14 про поставку на користь ТОВ «ТІС-Вугілля» товару, а саме засобів індивідуального захисту працівників (фільтри, маски, тощо).

Відповідно до листа Позивача від 17.02.2017р. №1702/03-В, який було отримано представником Відповідача 23.02.2017 року, останньому були наданні висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи на фільтруючий засіб індивідуального захисту органів дихання від 28.01.2014 №05.03.02-04/4935, Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи на фільтруючий засіб індивідуального захисту органів дихання від 17.10.2012 №05.03.02-04/101590, Паспорт якості №382 від 10.07.2015 року виданий ТОВ НВП «Стандарт», Сертифікат відповідності виданий УкрСЕПРО від 20.06.2014р. №UA1.024.0051777-14 на фільтрувальні елементи півмасок (респіраторів) РПА Р2, що підтверджують якість товарів.

Відтак, твердження податкової про відсутність сертифікатів якості судом не приймаються до уваги та спростовуються матеріалами справи.

Щодо твердження Відповідача про дефектність перевізних документів суд приймає до уваги те, що перевізні документи в рамках договору постачання не є первинними документами, які фіксують факт переходу права власності, а лише вказують на факт переміщення товару з одного місця в інше.

Крім того, суд зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, на які посилається податковий орган, не є законодавчим актом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту.

Відповідачем під час проведення перевірки не підтверджено, з посиланням на первинну документацію, наявність дефектності або невідповідності первинної документації ст. 134 ПК України та ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» по операціям з постачання товарів в рамках договору від 16.10.2014 року №1610-14, про що свідчить акт перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454.

Відповідно до Довідки від 10.03.2017 року №919/10/04-65-17-09 у ТОВ НВП «Стандарт» відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів, платежів до держаного бюджету України.

Крім того, суд враховує, що відповідно ст. 8 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити за свій рахунок придбання, комплектування, видачу та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці та колективного договору.

Зазначене свідчить, що придбаний позивачем товар - фільтруючі елементи, півмаски і т.п. є такими, що забезпечують індивідуальний захист робітників ТОВ «ТІС-Вугілля» під час виконання ними своїх трудових функцій на вугільному підприємстві - ТОВ «ТІС-Вугілля».

Відповідно до карток рахунку 631 з ТОВ НВП «Сандарт», рахунку 221 та накладних вбачається переміщення придбаного товару у ТОВ НВП «Стандарт» робітникам ТОВ «ТІС-Вугілля» з метою забезпечення їх індивідуального захисту.

Таким чином, прибраний товар у ТОВ НВП «Стандар» використовуються ТОВ «ТІС-Вугілля» у своїй господарській діяльності.

Відповідачем під час проведення перевірки було зазначено, що в порушення пп.134.1.1. п. 134.1 ст. 134, п.198.3 ст.198 ПК України за рахунок включення податкових накладних від ТОВ «ЛУВД» позивачем було завищено податковий кредит та завищено собівартість продукції.

Судом встановлено, що між ТОВ «ТІС-Вугілля» (Замовник) та ТОВ «ЛУВД» (Виконавець) укладено Договір від 09 березня 2016 року №09/03-2 про виконання робі, а саме Виконавець зобовязується на обладнанні Замовника, обєкти:19-20 Вагоноперекидач ВО-1 та 19-20 Вагоноперекидач ВО-2 надати послуги по перевірці роботи механічної частини та обстеження стану ВО-1 та ВО-2 з видачею рекомендацій з їх подальшої експлуатації.

В акті перевірки встановлено, що відповідно до договору на виконання робіт від 09.03.2016 року №09/03-2 результат робіт ТОВ «ЛУВД» оформлює у вигляді звіту про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидачів ВО-1 та ВО-2, які не були наданні до перевірки.

Відповідно до листа ТОВ «ТІС-Вугілля» від 30.01.2017 року, який був отриманий відповідачем 10.02.2017 року, відповідачу під час проведення перевірки було надано звіт про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидача ВО-1 від 20.04.2016 року та звіт про технічний огляд та інструментальній вивірці і контрольованих розмірах механічної частини вагоноперекидача ВО-2 від 20.04.2016 року.

Робітникам ТОВ «ЛУВД» була оформлена перепустка від 13.04.2016 року №000942, з метою проходження на територію ТОВ «ТІС-Вугілля» та виконання робіт по договору на виконання робіт від 09.03.2016 року №09/03-2, на ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 Зазначенні працівники ТОВ «ЛУВД» перед початком виконання робіт на території ТОВ «ТІС-Вугілля» пройшли навчання з водного інструктажу з питань охорони праці, про що свідчить проставляння особистого підпису з проходження зазначеного інструктажу на території ТОВ «ТІС-Вугілля» в журналі реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці для сторонніх організацій. Наявність зазначених робітників у ТОВ «ЛУВД» підтверджується і Податковим розрахунком по формі №1ДФ за другий квартал 2016 року.

По операції ТОВ «ТІС-Вугілля» та ТОВ «ЛУВД» по Договору від 22.03.2016 року №22/3-01, відповідач зазначив про дефектність первинної документації, наявну податкову інформацію по ТОВ «ЛУВД». При цьому, Відповідач в акті перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 не зазначив жодного дефекту первинної документації по поставці товарів від ТОВ «ЛУВД» на адресу ТОВ «ТІС-Вугілля».

Відповідно до карток рахунку 631 стосовно взаємовідносин Позивача з ТОВ «ЛУВД», рахунку 207 вбачається переміщення придбаного товару у ТОВ «ЛУВД» на склад ТОВ «ТІС-Вугілля», як запасний матеріал, що є підтвердженням використання товару в господарській діяльності відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України.

Відповідно до листа ДПІ у Соборному районі м. Дніпра від 14.03.2016 року №2515/10/01163-13, за ТОВ «ЛУВД» заборгованість зі сплати податків та зборів відсутня.

Окрім того, відповідно до п.3.8. Акту перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454, при проведенні інвентаризації (в якій приймали участь представники Відповідача, що здійснювали податкову перевірку позивача) основних засобів, товарно-матеріальних цінностей на складах не встановлена «нестача» ТМЦ, жодних інших відхилень від даних бухгалтерського обліку не встановлено. Зауважень та спростувань результатів такої інвентаризації в ОСОБА_20 перевірки чи будь-яким іншим чином не наведено. З наведеного слідує, що у разі якщо б мали місце здійснення з боку підприємства позивача порушення, то розмір відхилень від бухгалтерського обліку у порівняні із фактичних знаходження основних засобів та ТМЦ дорівнював би обсягам постачання товарів, що були здійсненні нижченаведеними постачальниками нашого підприємства. Зокрема, якщо б постачання товару не мало місце, а в податковому та бухгалтерському обліку такі постачання відображені, то в результаті інвентаризації була б встановлена нестача у розмірі вказаних вище поставок.

Відносно дефектності первинної документації, на думку Вищого адміністративного суду України реальність вчинюваної господарської операції це встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобовязань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності (ухвала Вищого адміністративного суду України від 10.03.2015р. №К/800/65251/14,). Також, у вказаному судовому акті Вищий адміністративний суд України зазначив: «судам необхідно врахувати, що формальні недоліки первинних документах, а також недоліки, зумовлені дефектами правового статусу особи, що їх видала, повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання».

Також, оскільки в акті перевірки відповідач посилається на наявність негативної податкової інформації щодо контрагентів позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 83 ПК України, для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Отже, в силу приписів пп. 83.1.2 п. 83.1 ст. 83 ПК України податкова інформація є однією, але не єдиною підставою для висновків під час проведення перевірок.

Відповідно до ст. 83 ПК України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Відповідно до п.71.1. ст. 71 ПК України, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження (п.73.3. ст.73 ПК України).

Із зазначеного вбачається, що перелік податкової інформації повинен мати документальний характер, є вичерпний і встановлюється законом, зокрема статтями 72 і 83 ПК України. Поряд з цим, інформація повинна збиратися в порядку, встановленому законом, зокрема ст.ст. 72, 73 ПК України.

Отже, будь-які посилання на податкову інформацію від інших податкових органів, за відсутності інших належних доказів, не є належним обґрунтуванням недоліків в роботі суб'єктів господарювання. У даному випадку відомості, на яких базуються висновки податкової, не є податковою інформацією, адже не віднесені до такої законом (статтями 72, 83 ПК України), зокрема, довідка/акт/лист ДПІ. По-друге, податковим органом не доведено дотримання процедури збору податкової інформації згідно положень ст.ст. 72, 73 ПК України, що унеможливлює належне прийняття судом до уваги останніх.

Відповідно до п.5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.08.2015р. №727 «факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших субєктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів».

Однак, свої висновки відповідач робить щодо так званого «не підтвердження факту» отримання товарів за договорами з постачальниками та підрядниками виключно з «податкової інформації» не здійснюючи її перевірки, аналізу наданої первинної документації від ТОВ «ТІС-Вугілля». Тобто, не має місця проведення з боку Відповідача самостійної перевірки господарської операції, а лише посилання на податкову інформацію.

Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015р. у справі №21-203а15 що була винесена за результатами перегляду рішення касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування норм права (ПК України), встановлено: «викладені в ОСОБА_20 висновки є відображенням дій податкових інспекторів та не породжують правових наслідків для платника податків, і, відповідно, ОСОБА_20 не порушує прав ТОВ «ЛЕНСІНГ». Включення суб'єктом владних повноважень до бази даних інформації про таку перевірку не створює жодних перешкод для діяльності платника податку».

Згідно з ч.1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, приймаючи до уваги повне виконання Позивачем своїх обовязків, він не може нести відповідальність за дії чи то бездіяльність буд-яких інших осіб рівно як і інший субєкт господарювання (принцип персональної відповідальності - абз.2 ст. 61 Конституції України).

Згідно із ст. 61 Конституції України «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. В практиці Верховного Суду України стало визначено, що якщо контрагент не виконав свого зобовязання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність висновків податкової в акті перевірки щодо непідтвердження та нереальність господарських взаємовідносин ТОВ «ТІС-ВУЛІЛЛЯ» з контрагентами ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ», ТОВ «УКРРЕМСЕРВІС», ТОВ НВП «Сандарт» та ТОВ «ЛУВД».

Документальною перевіркою встановлено, що у перевіряємому періоді ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» отримувало та обслуговувало кредитні запозичені кошти на підставі таких договорів: Кредитний договір №0 від 23.12.2011 року, укладений з ПАТ «УкрСиббанк»; Кредитний договір №ОК2013-0151 від 19.06.2013 року, укладений о між «Банк Восток»; договір позики від 13.03.2013 року, укладений з компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр); Кредитний договір №2 від 27 серпня 2007 року, укладений з Bayerische Hypo- und Vereinsbank Aktiengesellschaft.

ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» отримало кредитні кошти у доларах США на підставі кредитного договору №0 від 23.12.2011 року, укладеного з ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідачем, зазначено, що рефінансування кредитної заборгованості, що здійснено за збільшеною річною ставкою на 0,25%, не повязано з отриманням доходу.

Відповідно до п.4.8. кредитного договору №0 від 23.12.2011 року з метою підтвердження фінансового стану на рівні, достатньому для забезпечення зобовязань за цим договором, та обслуговування кредиту, ТОВ «ТІС-Вугілля» повинен щомісячно упродовж дії Договору, починаючи з першого числа, наступного за поточним, забезпечувати надходження на свої поточні рахунки у Банку «УкрСиббанк» у сумі не менше ніж 2000000 грн., в календарний місяць.

Відповідно до листа ПАТ «УкрСиббанк» від 20.05.2013 року, з метою користування кредитними коштами за договором №0 від 23.12.2011 року ТОВ «ТІС-Вугілля» повинен забезпечити надходження на поточні рахунки в банку на рівні 50% від всіх надходжень ТОВ «ТІС-Вугілля», в тому числі 100% всіх валютних надходжень.

У подальшому, отримавши підтвердження, від ПАТ «Банк Восток» за № 14/958 від 08.06.2012р., на своє звернення від 01.06.2012 №0106/34, щодо надання індивідуальних умов обслуговування, ТОВ «ТІС-Вугілля» було прийнято рішення щодо перекредитування своїх кредитних зобовязань за договором №0 від 23.12.2011 року укладеного з ПАТ «УкрСиббанк» на договір від 09.06.2013 року № ОК2013-0151, який було укладено з ПАТ «Банк Восток».

Маючи на меті зменшення видатків по обслуговуванню своїх поточних рахунків Позивачем було прийнято рішення про перекредитування своїх кредитних зобовязань з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Банк Восток».

Відповідно до листа Позивача від 01.06.2012 року ПАТ «Банк Восток» надав ТОВ «ТІС-Вугілля» індивідуальні умови обслуговування поточних ранків, а також забезпечує постійне нарахування відсотків на грошові кошти, що знаходяться на поточних рахунках.

Відповідно до Договору обслуговування банківського рахунку №2/2 від 30.01.2012 року укладеного з ПАТ «УкрСиббанк» та Договір банківського рахунку №1/46654/980 від 25.05.2012 року укладеного з ПАТ «Банк Восток» та їх співставлення: - Комісія за продажу валютних цінностей в ПАТ «УкрСиббанк» складає 0,3% (що призвело би до сплати банку 34 255 дол. США за продаж валютних цінностей в 2014 році; - Комісія за продажу валютних цінностей в ПАТ «Банк Восток» складає 0,035% (що призвело до сплати банку 3 995 дол. США за продаж валютних цінностей в 2014 році

Таким чином, за користування кредитними коштами в ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «ТІС-Вугілля» додатково зазнало б наступних витрат: 30 260 доларів США за продаж валютних цінностей. У той час, як в ПАТ «Банк Восток» додаткові витрати в результаті збільшеної процентної ставки за користування кредитними коштами склали 9 785 дол. США.

Отже, шляхом перекредитування своїх кредитних зобовязань з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Банк Восток», Позивач зменшив свої видатки на 20 475 дол. США.

Відповідно до п.141.1. ст.141 ПК України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, зменшуючи свої зобовязання щодо обслуговування поточних рахунків, шляхом рефінансування кредитних зобовязань діяльність позивача підпадає під визначення господарської діяльності відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, так як збільшена ставка за новим кредитним договором укладеним з ПАТ «Банк Восток» не перевищує вартість обовязкового обслуговування поточних рахунків у ПАТ «УкрСиббанк».

Під час проведення перевірки, відповідачем встановлено, що ТОВ «ТІС-Вугілля» за перевіряємий період мав валютні кредитні зобовязання по кредитним договорам №1 від 27.08.2007 року та №2 від 27.08.2007 року перед банком «UNIKREDIT BANK», які перейшли до ТОВ «ТІС-Вугілля» за розподільчим балансом та по договору займу від 13.03.2013 року перед компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр)

Окрім того, відповідачем зазначено можливість дострокового погашення вказаних валютних кредитних забезпечень, яким позивач не скористався у 2015 році, в момент відсутності заборони на дострокове погашення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до ст. 4 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України зобов'язаний проводити політику, спрямовану на підтримання валюти України, і з цією метою може виступати суб'єктом міжбанківського валютного ринку України. Статтею 11 встановлено, що Національний банк України у сфері валютного регулювання: здійснює валютну політику виходячи з принципів загальної економічної політики України; визначає у разі необхідності ліміти заборгованості в іноземній валюті уповноважених банків нерезидентам; видає у межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України; нагромаджує, зберігає і використовує резерви валютних цінностей для здійснення державної валютної політики.

З огляду на зазначене, задля сприяння підтриманню рівноваги на грошово-кредитному ринку на період до ухвалення програм співпраці з міжнародними фінансовими організаціями Правління Національного банку України ухвалило постанову від 28.03.2014 № 172 "Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій" (далі Постанова № 172), якою дозволено резидентам здійснювати погашення кредитів, позик (фінансової допомоги) в іноземній валюті за договорами з нерезидентами, у тому числі в разі укладання додаткових угод до кредитних договорів, не раніше строку, передбаченого договорами. До того ж, вказаною постановою зазначено, що Національний банк України не здійснює реєстрацію змін до договорів про залучення резидентами-позичальниками кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, які стосуються скорочення строків виконання резидентами-позичальниками зобовязань за такими договорами або їх дострокового виконання.

Окрім того, дія зазначеної заборони на дострокове погашення кредитних валютних зобовязань було подовжено постановами Правління НБУ від 29.04.2014 року №245, від 30.05.2014 №328, від 29.08.2014р. №540, від 01.12.14 №758, від 03.03.15 №160, від 03.06.15 №354, від 03.09.15 №581, від 04.12.15 №863., тобто до кінця 2015 року.

Таким чином, дострокове погашення кредитних зобовязань у період 2014 2015 роки по кредитним договорам №1 та №2 перед банком «UNIKREDIT BANK» та по договору займу від 13.03.2013 року перед компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр) з боку ТОВ «ТІС-Вугілля» призвело б до порушення ст. 99 Конституції України, статей 6, 7, 15, 33, 55 та розділами IV, V, VIII Закону України "Про Національний банк України", статей 66, 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 4, 6, 7 та 11 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Що в свою чергу призвело б до накладання на позивача штрафу в розмірі, еквівалентному сумі валютних цінностей, що використовувалися при розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного банку України на день здійснення таких розрахунків за порушення порядку розрахунків, установленого Національним банком України, відповідно до ст. 16 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ТОВ «ТІС-Вугілля» у період з 2014 по 2016 рік не мало можливості здійснити дострокове погашення кредитних зобовязань по кредитним договорам №1 та №2 перед банком «UNIKREDIT BANK» та по договору займу від 13.03.2013 року перед компанією «RIVERMOND SYSTEM LMITED» (Кіпр).

Відповідно до кредитного договору №ОК2013-0151 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Банк Восток», а саме: додатковою угодою до кредитного договору від 19.07.2013 року встановлено, що за дострокове погашення кредиту у повному обсязі з Позичальника у обовязковому порядку додатково стягується штраф у розмірі 25% від суми дострокового погашення по кредиту, за кожен випадок дострокового часткового погашення кредиту, яка більше відсотків, що не були отримані Банком через таке дострокове погашення.

З огляду на зазначене, надана поворотна фінансова допомога з боку ТОВ «ТІС-Вугілля» в період 2014 2016рр. ніяким чином не вплинула би на зменшення суми процентів за користування кредитними коштами по вказаним кредитним договорам, а саме дострокове припинення зазначених кредитних зобовязань призвело б до накладання на ТОВ «ТІС-Вугілля» економічних штрафних санкцій з боку НБУ, ПАТ «Банк Восток», а також санкцій з боку Міністерства економіки у вигляді заборони на займання зовнішньоекономічною діяльністю.

Відповідно до п.153.1.3. п.153.1 ст.153 ПК України «визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку».

В узагальнюючій податковій консультації щодо визначення курсових різниць від перерахунку операцій у іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти, затвердженої наказом ДПС України від 05.07.2012р. №574 на питання №5 «чи проводиться перерахунок курсових різниць за заборгованістю, що не враховується у податковому обліку (наприклад, заборгованість за кредитом та відсотками, якщо кредитні кошти використовуються не у межах господарської діяльності, заборгованість перед нерезидентом за послуги маркетингу, роялті, якщо такі витрати не враховуються у складі витрат, тощо)?» податковий орган надав відповідь: «Так, проводиться, оскільки відповідно до П(С)БО №21 така заборгованість є монетарною статтею».

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до абз. «а» пп.138.1.1. п.138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають також й «процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу».

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У цілях цього розділу суми, відображені у складі витрат платника податку, у тому числі в частині амортизації необоротних активів, не підлягають повторному включенню до складу його витрат. (п.138.3 ст. 138 Податкового кодексу України)

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно із пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються: фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Таким чином, наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Відповідно до пп. 153.1.2 п. 153.1 ст. 153 Податкового кодексу України витрати, здійснені (нараховані) платником податку в іноземній валюті у зв'язку з придбанням у звітному податковому періоді товарів, робіт, послуг, у встановленому порядку включаються до витрат такого звітного податкового періоду шляхом перерахування в національну валюту тієї частини їх вартості, що не була раніше оплачена, за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, що діяв на дату здійснення операції з такого придбання, а в частині раніше проведеної оплати - за таким курсом, що діяв на дату здійснення оплати.

Також, починаючи з 2015 року відповідно до пп.134.1.1. п.134.1 ст.134 ПК України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень ПК України. Положення розділу III "Податок на прибуток підприємств" не передбачають коригування фінансового результату до оподаткування на фінансові витрати та курсові різниці.

Особливості обліку операцій в інвалюті, у тому числі нарахування курсових різниць, регламентує П(С)БО 21.

Згідно з п. 4 П(С)БО 21 курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Валютний курс установлений Нацбанком курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Тобто під час розрахунку курсових різниць використовують виключно курс НБУ. Комерційні курси, за якими було придбано (продано) валюту на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ), на обрахування курсових різниць не впливають, а різниця між комерційним курсом і курсом НБУ за операціями продажу валюти відображається в іншому порядку.

Курсові різниці нараховують тільки за монетарними статтями (п. 7, 8 П(С)БО 21). До монетарних належать статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов'язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі коштів або їх еквівалентів (п. 4 П(С)БО 21). При цьому не має значення, належить така стаття до господарської діяльності чи ні.

Деякі немонетарні статті балансу можуть отримати статус монетарних згодом. Наприклад, таке можливо в разі повернення перерахованої або отриманої попередньої оплати в інвалюті за домовленістю з контрагентом, повернення авансу, виданого на закордонне відрядження. За такими статтями також нараховують курсові різниці за весь час існування заборгованості.

З 31.03.2015 р. діють нові правила встановлення валютних курсів з одним діючим курсом протягом дня, тому норми П(С)БО 21 слід застосовувати з урахуванням цієї поправки (відповідні зміни внесені постановою Правління НБУ від 19.03.2015 р. № 194 в п.9 Положення № 496).

Виходячи з цього, курсові різниці за монетарними статтями в інвалюті в обовязковому порядку визначають на дату (п. 8 П(С)БО 21): здійснення господарської операції (у межах її обсягу) за курсом НБУ на дату здійснення операції; балансу.

Особливості обліку операцій з нарахування відсотків регламентує Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 року № 145-П(С)БО31,

Згідно з п. 3 та 4 П(С)БО 31, фінансові витрати - витрати на проценти та інші витрати підприємства, пов'язані із запозиченнями. Фінансові витрати визнаються: суб'єктами малого підприємництва - юридичними особами, представництвами іноземних суб'єктів господарської діяльності та юридичними особами, що не займаються підприємницькою діяльністю (крім бюджетних установ), витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов'язаннями); іншими юридичними особами витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов'язаннями), крім фінансових витрат, які капіталізуються.

Враховуючи вищевикладене, наведені приписи законодавства різних періодів не пов'язують платника податків при проведенні переоцінки отриманої на рахунки валюти по іноземному кредиту із фактом, чи були затрачені ці кошти у господарську діяльність позичальника, а імперативно надають право такому платнику на формування від'ємного значення курсової різниці від продажу валюти у складі валових витрат підприємства, а позитивного значення - у складі доходів підприємства. Окрім того одержання прибутку - це не обов'язок чи дії, а власне мета підприємницької діяльності. Відсутність прибутку у підприємства за певний звітний період є лише недосягненням ним за цей період мети діяльності - одержання прибутку і не може бути доказом провадження діяльності, що суперечить установчим документам, або такої, що заборонена законом.

Верховний Суд України у постанові від 28.02.2011 року №21-13а11 погодився із позицією про те, що збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Також, відповідачем в акті перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 на сторінці 122 в розділі 3.1.3.4 зазначено: «Правильність визначення різниць, які виникають відповідно до ПКУ» відображено «Перевіркою повноти визначення різниць, які виникають відповідно до ПКУ за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2016р. не встановлено завищення або заниження задекларованого показника».

Тобто, під час проведення перевірки, відповідач встановив правильність оподаткування обєкту в період 2015 2016 роки.

В акті перевірки від 13.03.2017 р. №12/28-10-49-13/37468454 зазначено, що на порушення ст. 57 ПК України ТОВ «ТІС-Вугілля» не було сплачено до бюджету авансові внески при виплаті дивідендів.

Разом із тим, в самому ОСОБА_20 перевірки від 13.03.2017р. №12/28-10-49-13/37468454 на стор. 130-131 зазначено про те, що документальною перевіркою встановлено, що ТОВ «ТІС-Вугілля» проводило виплату дивідендів та авансових внесків з податку на прибуток з дивідендів відповідно до платіжних доручень від 28.01.2016р. №289, від 06.04.2016р. №1544 від 06.04.2016р. №1561, від 16.05.2016р. №2207. Також, на вказаних платіжних дорученнях є фраза за підписом бухгалтера обслуговуючого банку: «Перераховано до бюджету повністю».

При цьому, позиція Відповідача базується на тому, що ТОВ «ТІС-Вугілля» при заповненні платіжних доручень замість коду операції 125 вказало код операції 101, з огляду на що бюджет не доотримав авансові внески при виплаті дивідендів.

Однак така позиція протирічить правовій доктрині бюджетного кодексу України, а саме: податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном) (ч.4. ст. 45 БК України).

Така правова позиція визначена й в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.09.2007р. №К-24401/06 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/1131699): «Податок фактично надійшов до відповідного бюджету у визначений законом строк, а те, що кошти знаходилися на бюджетних рахунках під іншими, на думку податкового органу, кодами є формальною обставиною і не може бути підставою для висновків про порушення граничних строків сплати податків у застосування штрафних санкцій».

Наведена правова позиція була в подальшому підтверджена й Верховним Судом України, відповідно до постанови якого від 15.06.2015р. №21-337а15 «оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов'язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов'язання у визначений вказаною нормою ПК строк, а відтак і для застосування на підставі пункту 126.1 статті 126 ПК штрафних (фінансових) санкцій».

Також в постанові Вищого адміністративного суду України від 15.09.2011 р. №К-184/08, відповідно до якої «Судом апеляційної інстанції вірно визначено, що важливе значення для вирішення даної справи має факт зарахування сплачених коштів саме до державного бюджету, оскільки в такому випадку відсутні ознаки складу правопорушення у вигляді несплати узгодженої суми податкового зобовязання, а зокрема наслідки, що можуть проявлятися у недоотриманні державним бюджетом відповідних коштів». Наведене відображено й в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.08.2013р. №К/9991/38036/12.

Як вбачається з акту перевірки, предметом документальної перевірки ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» було також питання щодо оподаткування зміток вугілля. Документальною перевіркою встановлено, що ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» на підставі наказів про проведення позапланових інвентаризацій проводить інвентаризації за наслідками яких виявляються суміші з технологічних просипів змітки вугілля.

Позивач вартість вказаних зміток вугілля відніс до складу витрат, оприбуткованих за результатами інвентаризації за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року.

Відповідач у своїх заперечення щодо оподаткування операцій із змітками визначив лише на яких саме рахунках вони обліковуються.

Позивач з цього приводу послався на те, що при безоплатному отриманні запасів сума доходу визначається згідно з п. 21 П(С)БУ 15, а саме: в сумі їх справедливої ??вартості. Ця ж справедлива вартість формує і первісної вартості запасів згідно з п. 12 П(С)БУ 9.

У бухгалтерському обліку отримані запаси оприбутковуються на дебет рахунків обліку відповідних їх видів (субрахунку рахунку 20 «Виробничі запаси», рахунок 22 «Малоцінні і швидкозношувані предмети», рахунок 28 «Товари») в кореспонденції з кредитом субрахунку 718 «Дохід від безоплатно отриманих оборотних активів »(рахунки 746« Інші доходи »)

У податковому обліку вартість безоплатно отриманих запасів (для цілей податкового обліку вони називаються товарами) теж включається до складу доходу платника податку на прибуток згідно з пп. 135.5.4 ПК України в розмірі не нижче звичайної ціни. Згідно з пп. 14.1.71 ПК України, звичайною ціною вважається ціна, зазначена сторонами в договорі, і, якщо не доведено зворотне, вважається, що звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Оскільки при оприбуткуванні безоплатно отриманих товарів підприємство визнало факт збільшення активів і визнало дохід, то при списанні таких активів слід визнати витрати, так як згідно з п. 5 П (С) БО 16 витрати відображаються одночасно зі зменшенням активів.

Списання проданого товару відображається за дебетом субрахунку 902 «Собівартість реалізованих товарів» і кредитом рахунку 28 «Товари». Внаслідок цього загальний прибуток підприємства від операцій з безоплатно отриманим товаром буде складатися зі справедливої ??вартості товару, врахованої в момент його визнання активом, і прибутку від його продажу, якщо собівартість товару при списанні виявилася менше доходу від його реалізації.

Також, як було зазначено вище, платник податку на прибуток несе витрати у вигляді зменшення кількості активів. Згідно з пп. 14.1.27 ПКУ витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податків, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів, в результаті чого відбувається зменшення власного капіталу. Операція зі списання безоплатно отриманих товарів повністю відповідає цьому визначенню: це витрати в матеріальній формі, які здійснюються в межах господарської діяльності, в результаті якої відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів - товарів. В Податковому кодексі України ніякої прямої заборони на відображення вартості безоплатно отриманих товарів в податковому обліку не має.

Відповідно до пп. 138.12.2 ПК України до складу витрат включається все, що не знайшло відображення в інших статтях податкових витрат. Вартість безоплатно отриманого товару в бухгалтерському обліку при його списанні визначена по одному з методів згідно п. 16 П(С)БУ 9.

Отже, вартість списаного товару може бути відображена і в складі витрат у податковому обліку згідно з п. 140.4 ПК України.

З урахуванням зазначеного, суд приймає доводи позивача стосовно відсутності підстав для заборони включення собівартості проданих товарів (безоплатно отриманих) до складу податкових витрат.

Також позивач, оскаржуючи спірні рішення, вказав на невідповідність, прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 10 квітня 2017 року №, №, №, №, зокрема.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 10 квітня 2017 року ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» зменшено суму відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту податку на додану вартість на суму у розмірі 166 078, 00 грн.

Вказана сума ПДВ вже була включена податківцями до податкового повідомлення рішення №.

Сума зазначена в податковому повідомлені рішенні № була розрахована сумуючим методом, шляхом додавання невідповідних даних: відповідно до ППР № податківцями сума податку була обчислена додаванням 13 301,00 грн. (квіт. 2016р.)+49 928,00 грн. (трав. 2016)+49 928,00 грн. (черв. 2016р.)+5292,00 грн. (лип. 2016р.).

При цьому, в травні 2016 року сума знятого податку відповідно до акту перевірки складає лише 36 627,00 грн., в червні місяці 2016 року 0 грн., а липні 2016 року 2 993,00 грн.

Сума донарахованого ПДВ за податковим повідомленням-рішенням № складає 7 329 684,00 грн., що відповідає сумі вказаній в самому акті перевірки від 13.03.2017 року №12/28-10-49-13/37468454.

Однак, сума донарахованого ПДВ за податковим повідомленням рішення № у розмірі 166 078,00 грн. не була зазначена в акті перевірки від 13.03.2017 року №12/28-10-49-13/37468454.

Відповідно до п. 86.1. ст. 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акту або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Згідно з п. 86.8. ст. 86 ПК України, податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Отже, податкове повідомлення рішення може базуватися виключно на висновках акту перевірки.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом із тим, відповідачем не доведено та судом не встановлено доказів на підтвердження висновків податкової про порушення ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» вимог пп. 14.1.36, 14.1.181 п.14.1. ст.14, п.44.1 та п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.2, пп. 138.10.5 п.138.10. ст.138, п. 141.1 ст.141, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153, п.198.1-198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, з огляду на які (порушення) відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 10 квітня 2017 року №, №, №, № на суму 34829111,00 грн.

Висновки про зазначені порушення зроблено ДПІ на підставі інформації щодо інших юридичних осіб, без належного дослідження первинних документів, що свідчить про їх необґрунтованість. Натомість, позивачем надані документи, що досліджувались судом та підтверджують здійснення ТОВ «ТІС-ВУГІЛЛЯ» господарських операцій та правомірність ведення ним податкового обліку, формування податкового кредиту та витрат.

При розгляді Відповідачем взаємовідносин між позивачем та ТОВ «МЕТІНВЕСТ ШИППІНГ», кредитних взаємовідносин з банківськими установами бралось до уваги посилання відповідача на нібито відсутність господарської мети операцій. Окрім того, відповідач наголошує на те, що в кожній господарській операції має бути наявна розумна економічна причина, яка є визначальною та повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Натомість, відповідач не зазначає в якому саме контексті повинен змінюватися майновий стан платника податку: збільшення активів чи то збільшення зобовязань.

При цьому, підприємницька діяльність, відповідно до ст. 4 ГК України вважається діяльністю на власний ризик. Тому, в цьому контексті розглядаючи справу №816/2836/15 Вищий адміністративний суд України вказав на наступне: «… податкове законодавство не визначає умови ведення фінансово-економічної діяльності платника; кожний платник вправі одноособово оцінювати ефективність і доцільність своїх економічних рішень, виходячи з поставленої мети; господарський характер витрат платника не повинен визначатися виключно збільшенням його економічних показників та ставитися у залежність від факту та часу досягнення платником кінцевого результату у вигляді одержаного доходу; економічна ж ефективність витрат відображає лише ступінь умілості ведення господарської діяльності та є якісним показником; оцінка витрат з точки зору їх ефективності, раціональності не охоплюється сферою податкового контролю».

Подібний висновок Вищий адміністративний суд України навів і в наступних ухвалах: від 13.11.2012 року по справі №2а-9079/10/0670, від 24.06.2015 року по справі №2а-2716/11/2670, від 13.07.2016 року по справі №820/12040/15, від 01.07.2015 року по справі №804/1915/13-а.

Таким чином, у випадках, коли господарська операція за своїм змістом відповідає меті діяльності платника податків, проте не передбачає отримання прибутку безпосередньо від її здійснення, але передбачає можливість виникнення позитивних змін капіталу платника податків в майбутньому, а економічна ж ефективність витрат відображає лише ступінь умілості ведення господарської діяльності та є якісним показником, тому оцінка витрат з точки зору їх ефективності, раціональності не охоплюється сферою податкового контролю

На переконання суду, своїм рішенням відповідач встановив для позивача додаткові обмеження, які належним чином необґрунтовані, що не відповідає завданням відповідача, передбаченим податковим законодавством, суперечить вимогам статті 19 Конституції України, яка зобов`язує органи державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення Одеського управління офісу великих платників податку Державної фіскальної від 10 квітня 2017 року №, №, №, № прийняті безпідставно та підлягають скасуванню, як такі, що винесені протиправно.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів суду ті обставини, на які посилався в обґрунтування позовних вимог і вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки адміністративний позов задоволено, суд, у відповідності до приписів ст. 94 КАС України, здійснює розподіл судових витрат на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 69, 71, 72, 86, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю ТІС-ВУГІЛЛЯ до Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби від 10 квітня 2017 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби від 10 квітня 2017 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби від 10 квітня 2017 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби від 10 квітня 2017 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеського управління Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби на користь товариства з обмеженою відповідальністю ТІС-ВУГІЛЛЯ () витрати на оплату судового збору у розмірі 522 436, 67 грн. (п'ятсот двадцять дві тисячі чотириста тридцять шість гривень 67 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано судом 26 липня 2017 року.

Суддя О.В. Глуханчук

.