Справа № 815/6153/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6153/16

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу у сумі 140 764,10 грн.; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду протягом десяти днів після набрання законної сили рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач працював на посаді заступника начальника територіального управління ДСА України в Одеській області з 2003 року. Наказом Державної судової адміністрації України №92-к від 24.02.2012 року позивача незаконно звільнили з посади заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 року по справі №К/9991/71603/12 визнано незаконним та скасовано зазначений наказ та поновлено позивача на роботі з моменту звільнення.

02.06.2014 року головою Державної судової адміністрації України був виданий наказ №269/к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1Є.».

Позивач зазначав, що наказом Державної судової адміністрації України № 669/к від 27 жовтня 2015 року його звільнено із займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням однієї штатної посади заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області. На момент звільнення заборгованість по зарплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 не відшкодували.

Позивач також вважав, що заборгованість по заробітній платні за час вимушеного прогулу з 24.02.2012 року по 02.06.2014 року становить 140 764,10 грн. згідно довідки наданої до суду відповідачем.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2017 року у задоволенні клопотання представника відповідачів про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено ( а.с.58-60).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 25 лютого 2012 року по 31 травня 2014 року у розмірі 130 973 грн. 22 копійки.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі (а.с. 143-145) зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у звязку з чим просить його скасувати та залишити позовну заяву позивача без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що згідно постанови Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 року по справі № К/9991/71603/12, позивач з 15.07.2003 року працював на посаді заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області. Наказом Державної судової адміністрації України №92-к від 24.02.2012 року позивача звільнено з посади заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області з 24.02.2012 року у зв'язку із відмовою від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 року по справі № К/9991/71603/12 визнано незаконним та скасовано наказ Державної судової адміністрації №92-к від 24.02.2012 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.» та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області з 25.02.2012 року.

Вимоги щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивачем, у зазначеній адміністративній справі не розглядалися.

02.06.2014 року ДСА України прийнято наказ № 269/к від 02.06.2014 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника територіального управління ДСА України в Одеській області з 25.02.2012 року. Відповідачами, за час вимушеного прогулу, середній заробіток позивачу виплачений не був.

В подальшому, 27.10.2015 року позивача, відповідно до наказу ДСА України № 669/к, 29.10.2015 року звільнено з посади заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

27.03.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу Голови Державної судової адміністрації України від 24 лютого 2012 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади заступника голови територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області у зв'язку зі змінами істотних умов праці та поновлення на посаді.

29.03.2012 року Одеським окружним адміністративним судом за вказаним позовом відкрито провадження у справі, а 16.07.2012 року прийнято постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

За наслідками апеляційного оскарження, Одеським апеляційним адміністративним судом 31.10.2012 року прийнято ухвалу про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2012 року - без змін.

20.11.2012 року Вищим адміністративним судом України по зазначеній справі відкрито касаційне провадження. 27.03.2014 року прийнято постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2012 року скасовано. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної судової адміністрації №92-к від 24.02.2012 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.» і поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області з 25.02.2012 року.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

За змістом частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В ході судового розгляду встановлено, що загальна кількість робочих днів з моменту звільнення позивача з 25 лютого 2012 року до видання наказу про поновлення на посаді, а саме 02 червня 2014 року склала - 565 днів.

Відповідно до довідки, що надана ТУ ДСА України в Одеській області від 12.01.2017 року, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі: за грудень 2011 року - 5904,48 грн., січень 2012 року - 8647,89 грн., тобто суду надано довідку про заробітну плату позивача за два місяця, які передували звільненню.

Водночас, у грудні 2011 року робочі дні склали - 22 дні, а у січні 2012 року робочі дні склали - 20 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала: ((5 904,48 грн. + 8647,89 грн.) : 2) : ((22дн. + 20дн.):2) = 346, 49 грн.

Водночас, з листа Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 30.01.2017 року суду стало відомо, що за період з лютого 2012 року по червень 2014 року інформацію щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_1 надавали: ТУ ДСА України в Одеській області за лютий 2012 року, Філія «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» за грудень 2012 року, за період з 01.01.2013 року по 13.03.2013 року, Державне підприємство «Центр правового аналізу і супроводження» за листопад-грудень 2013 року, за січень-квітень 2014 року.

Отже, під час вимушеного прогулу, позивач працював і в інших установах, а саме ДП «Центр правового аналізу і супроводження» та в філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс».

Згідно статті 235 КЗпП України, якщо працівник займав посаду з нижчим рівнем заробітної плати, то йому відшкодовується різниця заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи.

При цьому, у абзаці 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Із загальної суми, яка б підлягала виплаті позивачу за час вимушеного прогулу за умов не працевлаштування, має бути відраховано заробітну плату, яку позивач отримав під час роботи в інших установах, незважаючи на рівень оплати.

Відповідно до довідок, що надані ТУ ДСА України в Одеській області від 14.12.2016 року з 25.02.2012 року по грудень 2012 року сума доходу ОСОБА_1 становила 0 грн. 00 коп., за січень 2013 - грудень 2013 року загальна сума доходу становила 0 грн. 00 коп., за червень 2014 - грудень 2014 року загальна сума доходу становила 49 879,56 (у тому числі матеріальна допомога - 2742,00 грн.), за січень 2015- грудень 2015 року загальна сума доходу становила 97 794,20 ( у тому числі матеріальна допомога - 2742,00 грн.).

Згідно довідки ТУ ДСА в Одеській області від 14.12.2016 року № 5-3205/16 кредиторська заборгованість станом на 14.12.2016 року по заробітній платі за період з 25.02.2012 року по 02.06.2014 року колишнього працівника ТУ ДСА в Одеській області ОСОБА_1 відсутня.

Отже, під час вимушеного прогулу заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

На підставі наказу Начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» № 137л від 10.12.2012 р., судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду першого заступника начальника філії та звільнено із зазначеної посади згідно наказу № 23л від 11.03.2013 року. За зазначений період згідно виправленої довідки № 202 від 01.03.2017 року позивачу нараховано заробітну плату за період з 10.12.2012 року по 13.03.2013 року у сумі 9959,24 грн. за 65 робочих днів (а.с.100).

Згідно листа ДП «Центр правового аналізу і супроводження» № 1-ЛК від 03.03.2017 року, позивач працював на ДП «Центр правового аналізу і супроводження» з 01.11.2013 року по 25.04.2014 року (відповідно в цей період відпрацьовано годин: 168,176,167,40,40 і 42). Згідно розрахункових відомостей ОСОБА_1 нарахована заробітна плата як заступнику директора підприємства: за листопад 2013 року в сумі 1400,00 грн., за грудень 2013 року в сумі 1400,00 грн., за січень 2014 року в сумі 1400,00 грн., за лютий 2014 року в сумі 350,00 грн., за березень 2014 року в сумі 350,00 грн., за квітень 2014 року в сумі 350,00 грн. На підставі видаткового касового ордеру від 18.07.2014 року ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за вказаний період у сумі 4886,87 грн. При цьому, судом встановлено, що у періоді з 01.11.2013 року по 25.04.2014 року загальна кількість робочих днів склала - 122 робочих днів. ( а.с. 98).

Водночас встановлено, що позивача поновили на роботі наказом Державної судової адміністрації України від 02 червня 2014 року, що припадає на понеділок, тому стягнення має відбутися з 25 лютого 2012 року по 31 травня 2014 року, що і становить 565 робочих днів.

Таким чином, з 565 робочих днів, що позивач знаходився у вимушеному прогулі, 177 дня (65+122) він працював та отримував заробітну плату в інших установах, а тому оплаті за час вимушеного прогулу підлягає 565-177 =378 робочих дні. Сума, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 378 р.д. х 346,49 грн. (середньоденна заробітна плата перед звільненням) = 130 973 грн. 22 коп., тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Отже, враховуючи, що саме Державна судова адміністрація України приймала рішення щодо прийняття на посаду позивача та рішення щодо його звільнення з посади, то саме з Державної судової адміністрації України мають бути стягнуті кошти на користь позивача, а тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача з приводу пропуску строку звернення до суду з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 99 КАС України передбачений шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 3. статті 99 КАС України).

Водночас, згідно з частини 2 статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частиною 1 статті 1 Закону України У № 108/95-ВР «Про оплату праці» встановлено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із приписами статі 4 Закону України У № 108/95-ВР «Про оплату праці» Джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Конституційний суд України в рішенні від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати за час проходження публічної служби, в тому числі і за час вимушеного прогулу не обмежується будь-яким строком.

Окрім того, апелянт зазначив, що «відповідно до Додатку №8 до Закону України про державний бюджет на відповідний рік, правил проведення розрахунків, всі розрахунки проходять згідно кошторисних призначень. Державною судовою адміністрацією України до територіального управління перераховуються грошові кошти для проведення розрахунків по заробітній платі. Також, дійсно, Державна судова адміністрація України приймає рішення , щодо прийняття та звільнення з посади начальника та заступника начальника територіального управління , але обліковується робочий час саме у територіальному управлінні судової адміністрації, як і проводяться розрахунки з працівником».

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки Додаток №8 регламентує Розподіл видатків Державного бюджету України на 2017 рік між місцевими та апеляційними судами усіх видів та спеціалізації, вищими спеціалізованими судами та іншими органами судової влади у системі Державної судової адміністрації України, тоді як позовні вимоги звернуті до субєкта владних повноважень - головного розпорядника бюджетних коштів в розумінні статі 22 Бюджетного Кодексу України від 8 липня 2010 року № 2456-VI.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до статті 98. КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як було зазначено вище заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 1 Закону України У № 108/95-ВР «Про оплату праці»).

Судом встановлено , що саме наказом Голови Державної судової адміністрації України від 02 червня 2014 року № 269/к позивача поновлено на посаді заступника начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області з 25 лютого 2012 року ( а.с. 12).

Отже, відповідач - Державна судова адміністрація України у спірних правовідносинах є роботодавцем , а також є тим органом, що виносить рішення про поновлення на роботі в розумінні приспів статі 235 КЗпП України, а відтак , саме цей орган повинен прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподіляються відповідно до приписів частини 1 статті 94 КАС України.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року у справі № 815/6153/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду 28 липня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин