Справа № 817/151/17
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 липня 2017 року Р і в н е №817/151/17

Рівненський окружний адміністративний суд в складі судді Жуковської Л.А., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник не прибув,

третьої особи на стороні відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом:

Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ - КОЛЕКТ"
доВідділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3
про скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ - КОЛЕКТ" звернулося до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, в якому просить скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №б/н від 14.04.2009 року, в частині накладення арешту на майно, а саме: квартиру під номером 40, що знаходиться в м. Рівне, вул. Соборна, буд. 235.

У судовому засіданні на обговорення сторін поставлено питання про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, проти закриття провадження у справі не заперечили, віднесли вирішення даного питання на розсуд суду.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши обставини, покладені в основу порушеного питання, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 23.04.2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк "Укрсиббанк" (Банк) та гр. ОСОБА_3 (Позичальник) уклали договір №0, предметом якого є надання споживчого кредиту в сумі 43000,00 дол. США, що дорівнює 217150,00 грн., на строк до 22.04.2038 року (а.с. 6-13).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 23.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" (Іпотекодержатель) та гр. ОСОБА_3 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки №83672, предметом якого стала передача в іпотеку нерухомого майна - однокімнатної квартири загальною площею 33,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-17).

У свою чергу, 13.02.2012 року Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" уклали договір факторингу, предметом якого стало відступлення права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених в реєстрі, в тому числі, за договором кредиту від 23.04.2008 року №0, укладеним з гр. ОСОБА_3 (а.с. 18-23).

Також, 13.02.2012 року між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними в реєстрі, в тому числі, за договором від 23.04.2008 року №83672, укладеним з гр. ОСОБА_3 (а.с. 24-27).

Разом з тим, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2009 року №123332444 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 06.04.2009 року №926 про звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, стягувачем у якому виступає Акціонерний комерційний інноваційний банк "Укрсиббанк", а боржником - ОСОБА_3 (а.с. 52-57).

Вказаною постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить гр. ОСОБА_3 (п. 4) і яка оспорюється позивачем в частині накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

До Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено запис від 14.04.2009 року №8641603 про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2009 року №123332444 державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4 (а.с. 54-55).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 25.06.2014 року №123332444 виконавчий документ повернуто стягувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" (а.с. 57).

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктами 1, 7, 9 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

Відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, які виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Таким чином, розгляду в порядку адміністративного судочинства підлягає спір за участю суб'єкта владних повноважень, який в межах спірних правовідносин діє на виконання своїх владних управлінських функцій та/або делегованих повноважених.

Відповідно ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII (що є чинним станом на час звернення до суду), рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Право особи на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку адміністративного судочинства не є абсолютним, оскільки таке оскарження може здійснюватися лише за умови відсутності іншого, встановленого законом порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ - КОЛЕКТ" оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2009 року №123332444 в частині накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як іпотекодержатель, якому згідно договору від 13.03.2012 року відступлено право вимоги за договором від 23.04.2008 року №83672, укладеним з гр. ОСОБА_3 - боржником у даному виконавчому провадженні.

Позивач зазначає, що державний виконавець не пересвідчився у існуванні заборон відчуження нерухомого майна та не повідомив позивача, як заставодержателя, про накладення арешту на предмет іпотеки і не роз'яснив йому право на звернення до суду з позовом про його звільнення з-під арешту, що унеможливило реалізацію позивачем права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року №898-IV, іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 6 ст. 3 названого Закону, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Статтею 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (що був чинним станом на час винесення оспорюваної постанови), на яку позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Також, частиною 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (що був чинним станом на час винесення оспорюваної постанови) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Норма аналогічного характеру закріплена у частині 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII (що є чинним станом на час звернення до суду).

Вказана норма є спеціальною, яка визначає порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Тотожних висновків з приводу правильного застосування даної норми права дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 26.10.2016 року по справі №813/2439/14, яка є обов'язковою для врахуванням судом в силу вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

Як роз'яснено у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" від 13.12.2010 року №3, судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

Відтак, публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому виконавчому провадженні та органом державної виконавчої служби, як суб'єктом владних повноважень, з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення арешту (опису) майна, що не пов'язані з реалізацією такою особою своїх речових прав на арештоване майно.

Натомість, під час вирішення спору, заявленого позивачем в межах даного адміністративного позову, з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Так, позов заявлено у зв'язку з наявністю у позивача пріоритетного права щодо звернення стягнення на іпотечне майно перед іншими кредиторами, тобто предметом позову є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно, що знаходиться в іпотеці, який повинен розгляду за правилами цивільного судочинства.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ - КОЛЕКТ", насправді, виступало стягувачем у виконавчому провадженні №123332444 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 06.04.2009 року №926, що підтверджується постановою від 25.06.2014 року №123332444 про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с. 57).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 22.12.2016 року №76626279 вбачається, що квартира загальною площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "КЕЙ - КОЛЕКТ" згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.02.2016 року №28419914 (а.с. 28-29).

Отже, на час звернення до суду позивач у межах спірних правовідносин виступав і власником об'єкту нерухомого майна, і стягувачем у виконавчому провадженні.

Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про зняття арешту з майна передбачене також частиною 2 статті 114 та статтею 152 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, провадження у даній адміністративній справі слід закрити.

При вирішення даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п. 30 рішення у справі "ОСОБА_6 проти України" від 30.08.2013 року, заява №49069/11).

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Керуючись ст.ст. 157, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 КАС України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя Жуковська Л.А.