Справа № 554/1424/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 06.07.2017 Справа № 554/1424/17
П О С Т А Н О В А
Іменем України

6 липня 2017 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
21 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до Міністерства оборони України про зобов`язання призначити йому одноразову грошову допомогу, в якому просив:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому в призначені одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням безстроково 2 групи інвалідності з 28 січня 2014 року внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу (далі - ОГД) як інваліду другої групи з 25 червня 2014 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14 травня 1988 року по 13 лютого 1989 року він проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях, де в 1988 році при виконанні службових обов`язків отримав контузію, вогнепальне осколкове поранення лівої лопатки, яке в наступному призвело до розвитку віддалених наслідків перенесеної ЗЧМТ у вигляді посттравматичної енцефалопатії з вираженими та стійкими вестибуло-атактичним, цефалічним синдромами з лікворно-гіпертензивним синдромом, з 2-х бічною рефлекторно-пірамідного недостатністю, з вегето-судинною дисфункцією по типу симпато-адреналових кризів, з вираженим антено-невротичним синдромом. Контузія, поранення, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Наявні у нього захворювання стали підставою для встановлення йому 8 серпня 2012 року Полтавською обласною МСЕК № 2 другої групи інвалідності на строк до 1 серпня 2014 року. 25 червня 2014 року цією ж МСЕК йому була встановлена 2-га група інвалідності внаслідок контузії, поранення, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, безстроково.
Це йому дало підставу звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення і виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, в чому йому було відмовлено листом за № 5/5277 від 9 грудня 2015 року.
Не погодившись з цим, він звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду, який своєю постановою від 31 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду 11 липня 2016 року, зобов`язав військовий комісаріат подати висновок до Міністерства оборони України щодо можливості виплати йому грошової допомоги.
Цю вимогу обласний військовий комісаріат виконав, але Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (далі Комісія МО) було відмовлено в призначенні ОГД з посиланням на ч. 6 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка діяла на час первинного встановлення інвалідності, а також пп. 4 п. 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі Порядок № 499), відповідно до яких одноразова грошова допомога військовослужбовцям строкової служби призначається у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Тобто, заявником не подано документ, що свідчить про обставини поранення, а також про встановлення йому інвалідності протягом трьох місяців з часу звільнення зі служби, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Вважаючи таку відмову незаконною, а дії відповідача протиправними, позивач і звернувся до суду з позовом про захист свого права на отримання ОГД, який просить задовольнити.
Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляджу справи, в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач, який належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та подав заперечення на позов, в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з посиланням на те, що при зверненні до Міністерства оборони про виплату ОГД позивач не надав усіх документів, надання яких передбачено Порядком № 975, що позивачем невірно визначено день встановлення інвалідності, а отже і посилання, як на підставу виплати ОГД, на редакцію закону, яка не підлягає застосуванню, а також, що заявлені ним вимоги, в разі їх задоволення, будуть втручанням в дискреційні повноваження Міноборони та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.
Виходячи з наведеного, суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, подані відповідачем заперечення на позов, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що надані позивачем докази, а також повідомлені відповідачем обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку письмового провадження.
Оцінивши повідомлені позивачем та представником відповідача обставини за результатами розгляду справи у письмовому провадженні, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що в період з 14 травня 1988 року по 13 лютого 1989 року позивач проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях. У лютому 1986 року при виконанні службових обов`язків він отримав контузію, осколкові поранення голови обличчя, лівої руки та опік та лівої ноги (а. с. 10-11).
Відповідно до Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 1014 від 24 травня 2012 року), поранення, контузія, захворювання ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 14).
Згідно з довідкою Полтавської МСЕК серії 10 ААА № 172804 від 25 червня 2014 року ОСОБА_1 повторно встановлена 2 група інвалідності з 25 червня 2014 року, в зв`язку з наявними пораненнями, контузією, захворюваннями, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 13).
16 вересня 2016 року Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби відмовлено позивачу ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової, оскільки ним не подано документ, що свідчить про обставини поранення, а також про встановлення йому інвалідності протягом трьох місяців з часу звільнення зі служби, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а. с. 12).
Зважаючи на викладене та сутність позовних вимог, суд зазначає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), відповідно до яких, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». За правилами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1- рп/99).
На підставі довідки до акту МСЕК серії 7-66 ТЕ № 0158044 від 8 серпня 2012 року йому була встановлена 2 група інвалідності з 5 липня 2012 року до 1 серпня 2014 року у зв`язку з контузією, пораненням та захворюванням, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії. При повторному огляді комісією МСЕК 25 червня 2014 року відповідно до довідки серії 10 ААА № 172804 від цієї ж дати йому повторно безтерміново встановлена 2 група інвалідності з 25 червня 2014 року (а. с. 13).
Отже, відповідно до вимог чинного законодавства право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту зазначеної дати у довідці до акту огляду МСЕК, тобто з 5 липня 2012 року.
Зазначена правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 22 жовтня 2015 року у адміністративній справі К/800/62717/14 та враховується при розгляді даної справи.
Відповідно до частини першої Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Згідно з підпунктом 2 пункту 1 дія його поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності другої групи.
Пункт 9 статті 163 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Не зважаючи на те, що позивачу при огляді МСЕК було встановлено другу групу з 5 липня 2012 року, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Порядком.
Абзац 3 підпункту 1 пункту 6 Порядку визначає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності другої групи.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що з 5 липня 2012 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку у зв`язку з визнанням інвалідом другої групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а висновком МСЕК від 25 червня 2014 року це його право, на думку суду, було повторно підтверджене.
Відповідно до положень частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, пред`явивши позовні вимоги до Міністерства оборони України.
Відповідно до пункту 17 Порядку, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
Згідно норм чинного законодавства призначення і виплата одноразової допомоги здійснюється на підставі документів. У разі неподання повного комплекту документів, підстав для призначення одноразової допомоги немає.
Відповідно до визначеного порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги особи, які мають право на неї звертаються з документами у обласний військовий комісаріат. Комплект документів перевіряється та надсилається за належністю в Департамент фінансів Міністерства оборони України для розгляду їх Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги. Перевірені фахівцями документи розглядаються Комісією та подаються Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення одноразової допомоги. Після прийняття рішення Міністром оборони України кошти надсилаються у обласний військовий комісаріат (військову частину), до якого були подані документи, для виплати одноразової допомоги отримувачам. Виплата одноразової допомоги провадиться в порядку черговості відповідно до дати подання документів після отримання Міністерством оборони коштів, передбачених на ці цілі.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, яке затверджене наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року та постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, залишеної без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 сформував та направив на адресу Міністерства оборони України пакет документів стосовно можливості виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних особі на дату встановлення ступеня втрати працездатності.
Однак, позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що ним не подано документ, що свідчить про обставини поранення.
Суд констатує, що дане твердження відповідачем прийнято без врахування положення абзацу 24 пункту 4.7 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років при призначенні пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року, - у разі настання інвалідності копія довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - до розпорядника бюджетних коштів подається тільки в тому разі, якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
Одночасно з врахуванням вищезазначеної норми Міністерство оборони України, приймаючи рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги не врахувало також і те, що згідно підпункту «Б» пункту 21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, встановлюється у разі, якщо вони не є наслідком протиправного діяння.
Так, відповідно до п. 21.21 глави 21 розділу ІІ Положення про військово - лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, за наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепа, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців - учасників бойових дій у роки Великої Вітчизняної війни, в інші періоди ведення бойових дій, у тому числі при проходженні військової служби в країнах, де велися бойові дії, а також у колишніх військовополонених у разі відсутності даних про їх медичний огляд ВЛК з цього приводу в період військової служби ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом (за необхідності після обстеження у лікувально-профілактичному закладі).
Результати медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок експерта) за наслідками поранення та разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн, посвідченням учасника бойових дій, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних ВЛК для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва).
Відповідно до пункту 21.5 глави 21 розділу ІІ Положення № 402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:
в) «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення.
г) «Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України» «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії по становленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця № 1014 від 24 травня 2012 року, що здійснювалось для визначення причинного зв`язку отриманих травм, контузій під час військової служби у країнах, де велись бойові дії, у позивача були виявлені вибухова травма (контузія 1988) вогнепальне осколкове поранення області лівої лопатки, наслідком якого став рубець розмірами 5,3 х 2,2 см, що підтверджується актом СМД Полтавського бюро СМЕ від 1 березня 2012 року № 424, що у наступному призвело до розвитку віддалених наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку) у вигляді посттравматичної енцефалопатії з вираженими та стійкими вестибулоактивним, цефалічним синдромами з лікворно-гіпертензивним синдромом, з двохбічною рефлекторно-пірамідною недостатністю, з вегето-судинною дисфункцією по типу симпато-адреналових кризів (3-4 рази на місяць), з вираженим антено-неврологічним синдромом, гіпертонічної хвороби, ангіопатії сітківки обох очей, розповсюдженого остеохондрозу хребта з больовим та полірадикулярним синдромами, що підтверджується військово-обліковими та медичними документами контузія, поранення, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а. с. 14).
З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що рішення Центральної військово - лікарської комісії Міністерства оборони України № 1014 від 24 травня 2012 року, яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та наслідками, що настали, підтвердили відсутність в діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22 січня 2015 року по справі 2-а-1626/12/1370, де зазначено, що документом, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, можуть бути будь-які відомості, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва). Відсутність висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, за умови, якщо причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені іншими документами.
Таким чином, незважаючи на встановлені норми чинного законодавства, які визначають гарантії соціального забезпечення військовослужбовців, Міністерство оборони України не призначило та не виплатило позивачу спірну допомогу, а тому такі дії є протиправними і підлягають судовому захисту.
Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на відсутність у позивача права на одержання ОГД з мотивів моменту виникнення такого права в залежності від часу встановлення інвалідності. Зазначаючи у своїх запереченнях, що днем встановлоення інвалідності позивача вважається день проходження ним первинного огляду МСЕК, тобто 8 серпня 2012 року, під час якого інвалідність позивачу було встановлено з 5 липня 2012 року, представник відповідача наголошує, що Закон № 2011-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин не передбачав виплати ОГД за умов, викладених в позовній заяві і таке право особам, що отримали інвалідність під час виконання обов`язків військової служби, і таке право у них виникло лише після 1 січня 2014 року, тобто після внесення змін до Закону № 2011-ХІІ Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 4 липня 2012 року № 5040-VI.
Не приймаючи до уваги це твердження, суд виходить з положень Конституції України про зворотну дію закону в часі.
Загальновідомим є той факт, що зворотна дія нормативно-правового акта у часі це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.
Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов`язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом`якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.
Судом не приймаються до уваги твердження відповідача про необгрунтованість вимоги позивача щодо зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року, як інваліду війни 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та вжити заходів до її виплати, так як на думку відповідача, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Таке твердження суд вважає надуманим та таким, що суперечить положенням частини 2 статті 162 КАС України, в якій визначені повноваження суду при прийнятті рішення про задоволення адміністративного позову.
В зазначеній нормі КАС вказано, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов`язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
Отже, суд, в разі встановлення невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків при наявності підстав для прийняття відповідного рішення чи вчинення певних дій, наділений повноваженнями відповідно до вказаної норми КАС України зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти відповідне рішення, від яких він всупереч закону ухиляється, що має місце в даному випадку, використовуючи при цьому надумані обставини.
Мотивація дій відповідача, на думку суду, свідчить і про зловживання правами, оскільки незважаючи на те, що судовим рішенням від 31 травня 2016 року встановлено, що інвалідність позивача настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, факт чого встановлений у визначеній законом процедурі і це не потребує будь-якого іншого підтвердження, останній діє всупереч покладених на нього обов`язків, чим порушує вимоги статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 71 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач не довів, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією, законами України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені у порядку письмового провадження докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 17, 19, 46 Конституції України, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», статтями 2, 18, 94, 99, 104-106, 122, 158-163 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 в призначені одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням безстроково 2 групи інвалідності з 28 січня 2014 року внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду другої групи з 25 червня 2014 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя А. Г. Савченко