Справа № 817/2190/15
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 липня 2017 р.Р і в н еСправа №817/2190/15

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДепартаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, ОСОБА_2 селищна рада, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області,
про визнання незаконною бездіяльності, стягнення коштів та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі ВПВР ДВС України, відповідач 2), ОСОБА_2 селищної ради (відповідач 3) про визнання незаконною бездіяльності щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України), невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, стягнення солідарно коштів (компенсація, шкода, збитки, втрати, недоотримані доходи, тощо) в сумі 54390,10 доларів США (1200389,50грн.) та моральної шкоди в сумі 300000,00грн.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення адміністративного позову, обґрунтовані тим, що внаслідок тривалого невиконання рішень Європейського суду з прав людини та національних судів позивач з 2007 року не може належним чином реалізувати своє право на житло. Разом з тим, тривале порушення такого права (невиконання судових рішень) позбавило його сімю інших права, зокрема, на безкоштовну приватизацію такого житла та вільного його володіння, користування і розпорядження ним відповідно до ст.41 Конституції України, що, на його думку, завдало збитків (шкоди, втрати), які він мусить робити для відновлення свого порушеного права. Крім того, така бездіяльність суб'єктів владних повноважень позбавила його доходів від реалізації житла. Тому відшкодування на його користь коштів (компенсація, шкода, збитки, втрати, недоотримані доходи, тощо) в сумі 54390,10 доларів США (1200389,50грн.) та моральної шкоди в сумі 300000,00грн. вважає справедливим.

Під час судового розгляду, судом в порядку ст.55 КАС України допущено процесуальне правонаступництво заміну первинного відповідача 1, Державної виконавчої служби України, правонаступником Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департамент ДВС МЮУ, відповідач 1).

Відповідач 1 позов не визнав повністю з підстав викладених у письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що на виконанні ВПВР ДВС України перебуває виконавче провадження №38662180 від 03.07.2013 про виконання рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплату протягом трьох місяців 3000 євро заявнику. Станом на 23.11.2016 сума у розмірі 3000 євро для позивача сплачена, однак рішення національного суду у справі №6-А-4/08, яким зобовязано ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру не виконано. В ході виконання такого виконавчого провадження здійснений комплекс дій державних виконавців, який спрямований на реальне виконання рішень суду щодо придбання надання квартири у користування ОСОБА_1, а тому таке рішення не виконане з незалежних від державних виконавців обставин. Відтак, такі дії державного виконавця вчинені у відповідності до вимог законів України, що свідчить про відсутність бездіяльності з боку виконавчого органу. Крім того, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди вважає необґрунтованою.

Представник відповідача 2 заперечив проти заявлених позовних вимог, які ідентичні запереченням відповідача 1.

Відповідач 3 позов не визнав повністю з підстав викладених у письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що у звязку із відсутністю у власності ОСОБА_2 селищної ради житла, що відповідало б потребам позивача, та у звязку із необхідністю придбання такого житла на виконання судових рішень ОСОБА_2 селищною радою, її виконавчим комітетом, приймалися рішення щодо виділення коштів на такі потреби. При цьому, ОСОБА_2 селищною радою проводилися процедури закупівлі житла з метою надання його в користування позивача. Разом з тим, подавалися оголошення про проведення такої закупівлі, які опубліковано у випусках районної газети ОСОБА_2 вісник. Оскільки до ОСОБА_2 селищної ради ще не надійшло жодної пропозиції щодо продажу квартири, то членами конкурсної комісії з придбання житла самостійно проводиться аналіз первинного та вторинного ринку нерухомості з метою пошуку квартири, що відповідала б вимогам ст.ст.48, 50 Житлового кодексу УРСР, та її придбання селищною радою. Таким чином, ОСОБА_2 селищною радою вживаються достатні заходи з метою виконання судового рішення щодо придбання та надання в користування позивача квартири, а тому після надходження до селищної ради пропозиції щодо продажу квартири, яка відповідає необхідним критеріям, на пленарному засіданні селищної ради, із врахуванням рекомендацій конкурсної комісії, буде прийняте рішення про її придбання і квартира буде надана в користування позивача у встановленому порядку. При цьому, вважає необґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надає будь-яких доказів того, що вона йому завдана, а також ним не надано розрахунку заявленого розміру моральної шкоди.

Під час судового розгляду, судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі УДВС ГТУЮ у Рівненській області).

Представник третьої особи підтримав позицію відповідачів 1, 2 та суду пояснив, що на виконанні УДВС ГТУЮ у Рівненській області перебуває виконавчий лист № 6-А-4/08, виданий 23.01.2012 Володимирецьким районним судом Рівненської області, яким зобовязано ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України (ВП № 31166879). У звязку з тривалим невиконанням рішення суду державним виконавцем направлено до ОСОБА_2 селищної ради вимогу для надання письмових пояснень щодо такого невиконання, а також постановою накладено штраф у розмірі 680,00грн. З огляду на викладене, не вбачає бездіяльності з боку виконавчих органів. Крім того, вважає необґрунтованою позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди.

В ході судового розгляду, судом було прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі Кононова та інші проти України (заява №11770/03 та 89 інших заяв) зобовязано державу Україна виконати рішення національних судів, зокрема, ухвалених на користь ОСОБА_1 (заява №37355/08 від 28.07.2008). Згідно з текстом рішення та додатку 1 до нього, - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т.4 110-114).

На виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС від 03.07.2013 було відкрито відповідне виконавче провадження за №38662180, сторонами якого є Держава (боржник) та ОСОБА_1В (стягувач) (т.3 а.а.с.170-250; т.4 а.а.с.1-115).

Проте, рішення Європейського суду з прав людини, в частині виконання рішень національних судів, ухвалених на користь заявника, залишилося не виконаним, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Положеннями статей 14 та 255 КАС України регламентовано, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Таким чином, добровільне виконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є законодавчо встановленим обовязком такого боржника.

При цьому, зазначений обов'язок не повинен бути похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого документа), на користь якої ухвалено судове рішення, для його виконання.

Такі вимоги закону, щодо обовязковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають ОСОБА_4 Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.

Так, в рекомендації REC (2003) 16 Комітету ОСОБА_5 державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом ОСОБА_5 09.09.2003 на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у звязку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невідємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Отже, невиконання судового рішення є підставою для цивільної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за умисне невиконання службовою особою судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 у справі №6-А-4/08 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, ОСОБА_2 селищна рада зобовязалася надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово (т.2 а.с.146).

В подальшому, за заявою позивача, ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 у справі №6-А-4/08, у звязку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобовязання ОСОБА_2 селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з ОСОБА_2 селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00грн. для придбання житла (т.4 а.а.с.98-99).

Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26.06.2008 була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 за результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах ОСОБА_2 селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абз.2 резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції: змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 та зобовязано ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України (т.4 а.а.с.101-102).

Проте відповідачем 3 таке житло придбано не було та не надано ОСОБА_1 у користування.

Вказані обставини встановлені рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.04.2016 у справі №556/647/16-а, яке в силу вимог ст.254 КАС України набрало законної сили 13.06.2016 (т.3 а.а.с.88-89), та яким за невиконання повторно ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 відносно забезпечення ОСОБА_1 житлом, стягнуто з керівника субєкта владних повноважень Володимирецького селищного голови ОСОБА_6, штраф в розмірі 40 мінімальних заробітних плат, половину суми з яких (20 мінімальних заробітних плат) стягнуто на користь ОСОБА_1, а іншу половину - до Державного бюджету України.

В силу ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, обставини, які були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Так, невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 щодо забезпечення позивача житлом підтверджена у судовому порядку та не потребує доказуванню.

Більше того, невиконання ОСОБА_2 селищною радою такого рішення суду продовжувалося і на момент ухвалення рішення у даній справі, що свідчить про бездіяльність такого відповідача, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

При цьому, посилання відповідача 3 на те, що ОСОБА_2 селищною радою вживаються достатні заходи з метою виконання судового рішення щодо придбання та надання в користування позивача квартири, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається (т.3 а.а.с.113-129), що такі заходи є пасивними. Тобто поведінка суб'єкта владних повноважень, яка не може мати реальних наслідків виконання рішення Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, що по суті і є бездіяльністю такого суб'єкта владних повноважень.

Щодо позовних вимог про тривале невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України), суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, регулюються Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV (далі - Закон №3477-IV).

Частиною 1 статті 2 Закону №3477-IV встановлено, що Рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до вимог ст.7 Закону №3477-IV, протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає стягувачу повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Стаття 8 Закону №3477-IV передбачає, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з вимогами ст.9 Закону №3477-IV, якщо встановити місцеперебування (місцезнаходження) ОСОБА_7 - фізичної особи неможливо, а також у разі смерті ОСОБА_7 - фізичної особи чи реорганізації або ліквідації ОСОБА_7 - юридичної особи сума відшкодування перераховується на депозитний рахунок державної виконавчої служби. Аналогічна процедура застосовується у випадку, передбаченому частиною другою статті 7 цього Закону (ч.1).

Сума відшкодування, яка знаходиться на депозитному рахунку державної виконавчої служби, перераховується, зокрема, на рахунок ОСОБА_7 після подання ним відповідної заяви (п.а ч.2 ст.9 Закону №3477-IV).

Разом з тим, частиною 2 статті 2 Закону №3477-IV передбачено, що порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

На момент виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулював Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (далі Закон №606-XIV), який на момент звернення позивача до суду з даним позовом діяв у редакції від 06.06.2015.

Поряд з цим, відповідно до п.6 Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату ОСОБА_8 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 23.09.2013 №1989/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.09.2013 за №1642/24174 (далі Порядок №1989/5), у разі постановлення Європейським судом рішення, відповідно до якого держава зобовязана виконати рішення національного суду, Секретаріат протягом 10 днів після розміщення на сайті Європейського суду тексту остаточного рішення в справі проти України передає Державній виконавчій службі України автентичний переклад відповідного рішення Європейського суду.

У разі невиконання рішення національного суду на дату постановлення рішення Європейським судом ДВС України протягом місяця з дати отримання автентичного перекладу рішення Європейського суду організовує перевірку стану виконання рішення національного суду, вживає заходів щодо його виконання, при неможливості виконати рішення без зміни порядку та способу його виконання повідомляє Секретаріат з подальшим вжиттям заходів, передбачених пунктами 10, 11 та 12 цього порядку (п.9 Порядку №1989/5).

Відповідно до п.10 Порядку №1989/5, якщо рішення суду не виконано, його виконання знаходиться на постійному контролі Державна виконавча служба України до повного виконання рішення національного суду.

Згідно з п.11 Порядку №1989/5, у разі якщо рішення національного суду, у якому передбачається вжиття заходів зобовязального характеру, не може бути виконано протягом одного місяця з дня отримання ДВС України автентичного перекладу тексту відповідного рішення Європейського суду, державний виконавець на виконанні якого перебувало рішення національного суду, звертається до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення із обовязковим повідомленням суду про необхідність залучення представника Секретаріату як спеціаліста в галузі застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та виконання рішень Європейського суду.

Якщо рішенням Європейського суду передбачається вжиття додаткових заходів індивідуального характеру шляхом виконання рішення національного суду, Секретаріат надає Державній виконавчій службі практичну допомогу та розяснення щодо виконання (п.14 Порядку №1989/5).

У разі необхідності ОСОБА_8 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини може ініціювати проведення перевірки дій чи бездіяльності посадових осіб Державної виконавчої служби, якщо такі дії чи бездіяльність впливають на забезпечення представництва держави у Європейському суді та виконання рішень Європейського суду з прав людини (п.15 Порядку №1989/5).

За таких обставин, виходячи із системного аналізу наведених вище вимог закону, та підзаконних нормативно - правових актів суд приходить до висновку, що згідно з національним законодавством єдиним органом державної влади, який здійснює виконання рішень судів в тому числі рішень Європейського суду з прав людини є орган Державної виконавча служба України, зокрема, державний виконавець, який є представником такого органу, а відтак і влади, та здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 1 Закону №606-XIV визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

В свою чергу, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ст.11 Закону №606-XIV).

Частиною 2 статті 17 Закону №606-XIV встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (п.9).

Відповідно до положень ст.45 Закону №606-XIV, грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум. Не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону). Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні). У разі якщо державному виконавцю відомий рахунок стягувача, на який необхідно перерахувати стягнуті з боржника кошти, або якщо відповідно до частини другої цієї статті кошти підлягають перерахуванню на адресу стягувача поштовим переказом, то сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після перерахування стягувачу належної йому суми. В іншому разі сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після надходження стягувачу повідомлення про наявність на відповідному рахунку органу державної виконавчої служби суми коштів, що підлягає виплаті стягувачу.

Таким чином, порядок виплати стягнутих грошових сум визначений Законом №606-XIV є ідентичним порядку виплаті відшкодування, передбаченій положеннями Закону №3477-IV.

Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, повязаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженого Постановою Кабінету ОСОБА_5 України від 07.03.2007 №408, встановлено, що розпорядником бюджетних коштів, передбачених на виконання рішень Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №38662180 (т.3 а.а.с.170-250; т.4 а.а.с.1-115), яке відкрите 03.07.2013 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв), судом встановлено, що 06.09.2013, на підставі заяви ОСОБА_1 від 09.07.2013 (т.4 а.с.95), згідно з платіжним дорученням від 06.09.2013 №2745 Міністерством юстиції України було перераховано ОСОБА_1 кошти в сумі 31657,08грн., що є еквівалентом 3000 євро, на час здійснення платежу (т.3 а.с.171).

Згідно з п.11 Моніторингу виплат сум, присуджених як справедлива сатисфакція, затвердженого Комітетом ОСОБА_5 Європи 31.05.2007, виплата означає надання відповідної суми в розпорядження отримувача справедливої сатисфакції в будь-який спосіб, якщо доведено, що він є достатньо ефективним. Способи надання грошей в розпорядження заявника можуть бути різними: виплата через банківський перерахунок, чек або платіжний ордер, депозит на банківський рахунок на імя заявника; розміщення грошей в банку на депозиті органів влади, в національному банку, в уповноваженій установі і таке ін. Важливим є щоб гроші були в розпорядженні заявника, і щоб він/вона були поінформовані про це максимально швидко. Беручи до уваги різноманітність засобів, які використовуються для надання грошей у розпорядження заявника, докази та документи на підтвердження платежу, які надаються державою (завжди в письмовому вигляді) так само різняться.

Відповідно до п.58 вказаного Моніторингу, копія платіжного доручення є одним із підтверджень виплати.

Аналіз практики Комітету ОСОБА_5 Європи свідчить про те, що виплата вважається здійсненою належним чином як тільки справедливу сатисфакцію було надано в розпорядження отримувача, тобто під його контроль.

Оскільки між датою зазначеною в платіжному дорученні (06.09.2013) та датою зарахування коштів на рахунок позивача (21.11.2013) пройшов значний час і за цей час відбулося знецінення коштів, що стало наслідком значних втрат для заявника, то 27.06.2014 на підставі платіжного доручення від 20.06.2014 №1750 Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_1 було перераховано пеню в сумі 247,00грн. за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини (т.3 а.с.171).

За таких обставин, рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) в частині стягнення з держави на користь позивача 3000 євро є виконаним, а відтак суд не вбачає бездіяльності відповідача 2 в цій частині.

Разом з тим, судом встановлено, що державним виконавцем ВПВР ДВС України не вчинено жодних дій (заходів) визначених Законом №606-XIV спрямованих на виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов'язання держави-відповідача виконати рішення національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1, оскільки не зважаючи на судовий захист порушеного права позивача як національними судами, так і Європейським судом з прав людини, рішенням якого визначені додаткові заходи індивідуального характеру у вигляді зобов'язання України, як Високої Договірної Сторони Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, його права залишаються не відновленими.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача 2 на виконання дій вчинених в межах виконавчого провадження №31166879 з примусового виконання виконавчого листа від 23.01.2012, виданого Володимирецьким районним судом Рівненської області у справі №6-а-4/08, про зобовязання ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48,50 Житлового кодексу України, яке перебуває на виконанні в УДВС ГТУЮ у Рівненській області (т.3 а.а.с.2-61), оскільки примусове виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) здійснюється саме в межах виконавчого провадження №38662180, яке перебуває на виконанні ВПВР ДВС України, а не в межах виконавчого провадження №31166879.

Суд звертає увагу на те, що право на судовий захист визначено ч.1 ст.6 Конвенції було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, що б остаточне, обовязкове до виконання судове рішення залишалось невиконаним.

Чинним законодавством чітко врегульовано порядок виконання рішень суду, в тому числі Європейського суду з прав людини, які підлягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, адже виконавче провадження є завершальною стадією судового захисту.

Таким чином, несвоєчасне виконання рішення суду, яке перебуває на виконанні державного виконавця ВПВР ДВС України, не вжиття всіх заходів спрямованих на його виконання є його протиправною бездіяльністю, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Разом з тим, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями, на момент прийняття Європейським судом з прав людини рішення (06.06.2013), Положенням Про Державну виконавчу службу України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 №385/2011, було покладено на Державну виконавчу службу України (пп.6 п.4). Аналогічні завдання Державної виконавчої служби України були передбачені також і пп.5 п.4 Положенням Про Державну виконавчу службу України, затвердженим Постановою Кабінету ОСОБА_5 України від 02.07.2014 №229.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин саме на Державну виконавчу служби України, правонаступником якої є Департамент ДВС МЮУ, були законодавчо покладені обов'язки контролю щодо оперативного виконання відповідного рішення суду Європейського суд з прав людини, які, власне, кореспондуються з п.10 Порядку №1989/5.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа №817/1893/14 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету ОСОБА_5 України, Державної виконавчої служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8 уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 селищна рада, про визнання бездіяльності незаконною та стягнення шкоди.

Постановою суду від 27.11.2014 у справі №817/1893/14 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03, виданого 06.06.2013 (ВП№38662180), в частині забезпечення виконання рішень Національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1, які залишаються невиконаними; в решті позовних вимог відмовлено (т.1 а.а.с.36-41).

Вказана постанова суду набрала законної сили 29.01.2015, а тому в силу вимог ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України не потребує доказуванню.

Оскільки Департамент ДВС МЮУ є правонаступником Державної виконавчої служби України, то задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) в частині зобов'язання держави-відповідача виконати рішення національних судів призведе до повторного притягнення такої особи до відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, встановленого рішенням суду у справі №817/1893/14, що суперечитиме принципу законності в адміністративному процесі, згідно з яким суд вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України (ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Право, не бути двічі притягненим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення - non bis in idem, закріплене у ст.4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, підписаної від імені України 09.11.1995, де подається сучасне розуміння цього принципу: нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

В силу вимог статті 17 Закону №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Так, у справі Ґрадинхер проти Австрії, в якому Європейський суд сформулював кри терії оцінки двох правопорушень як тотожних. Суд підкреслив, що така тотожність торкається не лише назви правопорушень за відповідним законом, але також, - що найбільш важливо, - їх змісту та мети. Виходячи з цього, Європейський суд ви знав таким, що порушує ст.4, стягнення із заявника адміністративного штрафу за керування транспортним засобом у стані сп'яніння, оскільки раніше він був засу джений за це саме діяння як за кримінальний злочин (порушення правил дорож нього руху, що спричинило тяжкі наслідки). Суд розцінив адміністративне право порушення і злочин одним і тим самим діянням в сенсі розглядуваної статті. Та ким чином, зазначений підхід дозволив Європейському суду вийти за межі суто кримінального судочинства і поширити сферу дії права non bis in idem, до пев ної міри, і на адміністративне судочинство.

Відтак, суд вважає помилковим намагання позивача розмежувати оспорювану бездіяльність такого відповідача - субєкта владних повноважень до певної календарної дати та після неї, про що йдеться у поданих суду уточненнях до адміністративного позову (т.2 а.а.с.34-35), оскільки бездіяльність такого відповідача, що виразилась у тривалому невиконанні рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких увійшла і заява позивача), на момент звернення до суду з даним позовом вже отримала правову оцінку та визнана протиправною за судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому є не що іншим як намаганням позивача до повторного судового розгляду тих же вимог до тієї ж сторони, і з тих же підстав.

При цьому, для надання можливості судового захисту порушеного права (інтересу) у межах процесуального порядку, передбаченого правилами адміністративного судочинства, суд звертає увагу позивача на те, що вирішення процесуальних питань, повязаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначено у розділі V КАС України, зокрема, статтею 267 передбачено процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Так, в ч.9 ст.267 КАС України зазначено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду у відповідності до вимог ст.267 КАС України.

Крім того, позивач не позбавлений права для звернення до відповідних правоохоронних органів з повідомленням про встановлений вже судом факт протиправної бездіяльності відповідачів та вирішення питання щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Відтак, позовні вимоги до відповідача 1 не підлягають до задоволення.

Не підлягають задоволенню також позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів солідарно коштів (компенсація, шкода, збитки, втрати, недоотримані доходи, тощо) в сумі 54390,10 доларів США (1200389,50грн.), оскільки такі вимоги по своїй суті є зміною способу виконання рішення національного суду.

Питання зміни способу виконання рішення національного суду від 05.06.2007 у справі №6-А-4/08 було розглянуто Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16.11.2011, постановленої у справі №К-7011/09.

Так, у вказаному рішенні суд зазначає, що предметом мирової угоди, яку ОСОБА_2 селищну раду зобовязано виконати постановою від 05.06.2007, є право користування жилим приміщенням, тобто спір між сторонами був не майновим. Натомість ухвалою від 26.06.2008 Володимирецький районний суд постановив стягнути кошти на користь ОСОБА_1 для придбання квартири. Чинне законодавство не передбачає можливість сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування, у звязку з цим обраний спосіб виконання судового рішення є помилковим. Забезпечення виконання судового рішення у цій справі одночасно з дотриманням встановлених чинним законодавством прав та повноважень органу місцевого самоврядування, на думку колегії суддів, є можливим за умов, коли відповідач буде зобовязаний придбати за рахунок власних коштів жиле приміщення для передачі у користування позивача. Такий спосіб дозволить виконати рішення суду й у примусовому порядку. Ні умовами мирової угоди, ні постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 не зазначено конкретну характеристику жилого приміщення, яке ОСОБА_2 селищна рада має надати у користування ОСОБА_1

Таким чином, Вищим адміністративним судом України вже встановлено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007, згідно з яким ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області зобовязано придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Крім того, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 коштів в сумі 54390,10 доларів США були предметом розгляду справи №К-7011/09, зокрема, в ухвалі від 14.04.2016, яка набрала законної сили 27.04.2016, Вищий адміністративний суд України вказує на відсутність підстав для задоволення вимоги заявника про зміну способу та порядку виконання рішення суду шляхом стягнення на його користь 54 390,10 доларів США (т.4 а.а.с.121-123), а тому, в силу ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, не може оспорюватися в іншій судовій справі.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 300000,00грн. суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у Постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 №4 Пленум Верховного Суду України зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди суд з'ясовує підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Проте, позивачем в порушення вимог ч.1 ст.71 КАС України не доведено, передбачених ст.ст.23, 1167 ЦК України, обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема, матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь його моральних чи фізичних страждань або шкоди завданої його здоров'ю.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Підстави для застосування ст.94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 селищної ради щодо тривалого невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, постановленої у справі №К-7011/09, якою ОСОБА_2 селищну раду Рівненської області зобовязано придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, що має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині зобов'язання держави - відповідача виконати рішення національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щербаков В.В.