Справа № 813/1439/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року справа № 813/1439/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

судді Гулика А.Г.

судді Сакалош В.М.

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - Сагайдака Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними та скасування наказів і рішень, зобов'язання вчинити дії, -

Встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_4 (далі - позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_4.) звернулися з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач 2, ГУ ДМС у Львівській області), в якому просять:

визнати неправомірними та скасувати Накази №73 та № 74 від 08.11.2016 Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №18-17 та №19-17 від 21.03.2017, про яке йдеться у Повідомленнях Головного управління ДМС України у Львівській області № 84 і № 85 від 28 березня 2017 року;

зобов'язати Головне Управління ДМС України прийняти заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися з заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Однак, ГУ ДМС у Львівській області відмовило у прийнятті таких заяв. Не погоджуючись з відмовою у прийнятті заяв, позивачі звернулися із скаргою до ДМС України, однак отримали повідомлення про відхилення скарги на рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачі вважають, що рішення відповідачів є протиправними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. У позові позивачі зазначили, що вони громадяни Російської Федерації, які залишили територію Російської Федерації у зв'язку з побоюванням за своє життя, здоров'я та свободу. ОСОБА_1 зазначив, що у 2000 році прийняв іслам і був членом організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка заборонена в Російській Федерації. Зокрема, позивачі стверджують, що саме через релігійні погляди та сповідування ісламу бояться зазнати переслідувань з боку влади Російській Федерації. Втім, як стверджує ОСОБА_1 мирно сповідуючи свою віру його було безпідставно заарештовано та засуджено за терористичну діяльність. Позивач вважає, що за допомогою засудження до тривалих строків ув'язнень та жорстокого поводження в тюрмах, влада Російської Федерації переслідує людей за їх релігійні погляди. Окрім того, позивач стверджує, що спецслужбам Російської Федерації відомо його місцезнаходження та позивач боїться за наслідки його звернення за захистом в Україні. Зокрема, у російських ЗМІ опублікована історія позивачів про їх переїзд до Львова за зверненням про надання захисту. Водночас, як зазначив позивач, у пресі опублікована стаття в якій зазначено, що ОСОБА_1 разом із сім'єю отримали статус біженця в України. Зрештою, позивачі вважають, що зазнають переслідувань в разі повернення на батьківщину, оскільки відносини між Україною та Російською Федерацією погіршились. Крім того, позивачі у додаткових поясненнях зазначили, що у липні 2016 року у Російській Федерації вступили в силу ряд законів з назвою «Пакет Ярової», відповідно, до яких посилюється кримінальна відповідальність по «екстремістсько- терористичним» статтям. Водночас, ОСОБА_1 зазначив, що Верховний Суд Російської Федерації в ході закритого засідання визнав партію «Хізб-ут Тахрір» терористичною. Отже, як стверджують позивачі у Росії тривають арешти послідовників партії «Хізб-ут Тахрір», членом якої був ОСОБА_1. Зрештою, позивачі вважають, що влада Російської Федерації не здатна забезпечити захист позивачам від свавілля, що вчиняють силовики щодо мусульман, інакодумців та переслідування членів політичної партії "Хізб-ут Тахрір". З огляду на викладене, на думку позивачів, відповідачі, приймаючи рішення, належним чином не вивчили та не проаналізували надану інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Таким чином, позивачі вважають оскаржувані рішення відповідачів необґрунтованими та такими, що підлягають до скасування.

У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що як вбачається із попередніх рішень ДМС України, позивачам двічі відмовлено у визнанні біженцем чи особою, які потребують додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини першої Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Окрім того, відповідач зазначив, що у постанові Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 у справі №К/800/32501/15, зазначено, що релігія іслам дозволена для віросповідання в Російській Федерації, що гарантовано Конституцією вказаної країни. Відтак, сам факт сповідування позивачами вказаної релігії не може бути підставою для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Оскільки, із аналогічного змісту скаргою позивачі звертаються втретє та наводять обставини, які вже досліджувалися міграційною службою. Відповідач зазначив, що позивачі маніпулюють ситуацією по країні походження та окремими фактами з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для легалізації свого перебування на території України. Зазначив, що територіальний орган ДМС належним чином дослідив відомості, які позивачі зазначили у своїх заявах та прийняв правомірне рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Щодо посилань позивачів на побоювання, що після повернення на батьківщину вони можуть стати жертвами розправи за їхні релігійні погляди та сповідування ісламу, то позивачі не надали до органу міграційної служби доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині. На думку відповідача оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, оскільки подані позивачами заяви є немотивованими, адже не містять умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Отже, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту.

Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника позивачів, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулися 08.11.2016 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що позивач народився у м. Туймази, Республіка Башкортостан, Російська Федерація. Громадянин Російської Федерації, за національністю - татарин, віросповіданням - мусульманин, освіта - середня.

Сімейний стан - одружений. Рідна мова - татарська. Володіє також російською мовою.

Дані про особу ОСОБА_1 встановлені на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації, серії 80 01 №176081, виданим 25.09.2001 Туймазинським ГРОВД Республіки Башкортостан (220-020).

ОСОБА_1 працював з 1990 року по 2004 рік підприємцем (сімейний бізнес) по обслуговуванню обладнання для переробки сільгосппродукції. Станом на сьогоднішній день тимчасово непрацює.

Верховний суд Республіки Башкортостан Російської Федерації від 04.08.2005 визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 210 ч. 1 КК РФ - створення злочинного угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів; 205-1 ч. 1 КК Російської Федерації - схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації,і призначено покарання у вигляді позбавлення волі: за ст. 210 ч. 1 КК РФ - 4 роки; за ст. 205-1 ч. 1 КК РФ - 4 роки.

Відповідно до ст. 69 ч. 3 КК Російської Федерації шляхом часткового складання покарання ОСОБА_1 було призначено покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму, рахуючи строк покарання з 14 грудня 2004 року. Зараховано в строк покарання час утримання під вартою з 14 грудня 2004 року по 13 січня 2005 року.

Верховний суд Республіки Башкортостан, при винесенні вищевказаного вироку, встановив, що ОСОБА_1 спільно з кількома іншими громадянами створив злочинне угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів, схиляння осіб до участі в діяльності терористичної організації - підрозділу Міжнародної ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

З 2005 року по 2009 рік був засуджений і відбував покарання по статтях 205-1 ч.1 КК РФ (схилення, вербування або інше залучення особи до скоєння хоча б одного із злочинів, передбачених ст. ст. 205, 206, 208, 211, 277, 278, 279, 360 КК РФ), 210 ч.2 (участь у злочинному угрупуванні (злочинній організації).

З матеріалів особової справи ОСОБА_4 вбачається, що позивач народилася у м. Жанатас, Республіка Казахстан. Громадянка Російської Федерації, за національністю - башкирка, віросповіданням - мусульманка, освіта - середня.

Сімейний стан - одружена. Рідна мова - башкирська. Володіє російською, татарською мовами. Безробітня.

Дані про особу заявника встановлені на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації, серії 80 04 №140936, виданим 14.02.2003 Туймазинським ГРОВД Республіки Башкортостан (220-020).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є подружжям, що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_6 від 16.08.2002.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виховують п'ятеро неповнолітніх дітей, а саме:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про народження НОМЕР_1

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, свідоцтво про народження НОМЕР_2

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, свідоцтво про народження НОМЕР_3

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6, свідоцтво про народження Серія НОМЕР_4

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, свідоцтво про народження Серія НОМЕР_5

02 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прибули в Україну до міста Київ на власному автомобілі разом з трьома малолітніми дітьми.

11 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_12 разом з малолітніми дітьми, у зв'язку з анексією Криму, залишили півострів та переїхали до міста Львова.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зверталися із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Державна міграційна служба України за результатами розгляду особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_4, рішеннями від 18 липня 2014 року №392-14, №390-14 відмовила у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зазначені рішення Державної міграційної служби України позивачі оскаржили до суду.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 у справі №813/5451/14 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4, було частково задоволено позовні вимоги позивачів; визнано протиправними та скасовано рішення ДМС від 18.07.2014 року №390-14 та №391-14; зобов'язано Державну міграційну службу України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 у справі №876/2591/15 було залишено без задоволення апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 - без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 у справі №К/800/32501/15 було задоволено касаційну скаргу Державної міграційної служби України; скасовано постанову Львівського ОАС від 04.02.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - відмовлено.

08 листопада 2016 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_1, та ОСОБА_4 повторно звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування заяв про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зазначили наступне.

У липні 2016 року у Російській Федерації прийнято ряд законів, які отримали назву «Пакет Ярової», що призвело до посилення кримінальної відповідальності за "екстремістсько-терористичними" статтями.

Крім того, позивачі стверджують, що в них на батьківщині ведеться боротьба з інакодумцями. Зокрема, під вплив підпадають члени організацій, визнані екстремістськими, а також особи, які на думку влади Російської Федерації, висловлюють свою критику щодо порядків. Зазначили, що в інформаційно-аналітичному центрі «СОВА» опублікували огляд застосування антиекстремістського законодавства з якого вбачається, що силовики з абсурдних підстав притягують до кримінальної та адміністративної відповідальності громадян. Таким чином, поправки знову адресовані особам, які мали необережність висловити свою думку, що підпадає під досить широке поняття «екстермізму». Експерти та правозахисники неодноразово відмічали, що такі поправки мають політичний характер і занадто часто використовуються в боротьбі з інакомисленням та небажаною політичною і релігійною активністю.

Однією із причин, що зазначають позивачі є утиск мусульман у Росії. На фоні прийнятих поправок силовики трактують по своєму Закон. Така практика призводить до заперечення закону та прав громадянина. Позивачі стверджують, що не можуть захистити свої права у Росії, оскільки закон тільки на стороні силовиків. Окрім того, у Росії спостерігається таке явище, як викрадення і фізичне усунення силовиками осіб, зарахованих до певних груп мусульман.

Так, Верховний Суд Російської Федерації в ході закритого засідання визнав партію «Хізб-ут Тахрір» терористичною. Водночас, ОСОБА_1 зазначив, що у Росії продовжуються арешти послідовників «Хізб-ут Тахрір». Масштаби переслідувань розповсюдились по всій території країни. Ситуація в Республіці Башкортостан і Татарстан не змінилася, активні в суспільному житті мусульмани також переслідуються силовиками.

Окрім того, змінилися практика застосування кримінальних статей по відношенню до членів «Хізб-ут Тахрір». Силовики без обґрунтованих обвинувачень в терористичній діяльності, почали пред'являти обвинувачення в загрозі на насильницьке захоплення влади за статтями Кримінального кодексу за що передбачено покарання довічне ув'язнення.

Позива зазначив, що у 2000-ому році прийняв іслам і був членом організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка заборонена в Російській Федерації.

Перш за все, позивачі стверджують що спецслужбам Російської Федерації відомо їх місцезнаходження. У російських ЗМІ опублікована історія позивачів про їх переїзд до Львова зі зверненням надати захист. Окрім того, у пресі опублікована стаття в якій зазначено, що ОСОБА_1 разом із сім'єю отримали статус біженця в України. Зрештою позивачі вважають, що зазнають переслідувань в разі повернення на батьківщину, оскільки відносини між Україною та Російською Федерацією погіршились.

Зрештою, ОСОБА_1 зазначив, що його ім'я знаходиться у Переліку російських організацій та осіб, щодо яких наявні відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму.

ОСОБА_1 вказує, що його рідний брат ОСОБА_13 отримав статус особи, яка потребує додаткового захисту. Посилається на статтю 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вважає проживання їх сімей далеко одне від одного є неможливим.

Повідомляє, що дві доньки ОСОБА_1 народились в Україні, старші діти успішно навчаються в школі та мають нагороди за успішність.

Підсумовуючи усі вище згадані обставини, позивач вважає, що відповідачі протиправно без з'ясування усіх обставин відмовили у визнані позивачів біженцями чи особами, які потребують додаткового захисту.

08 листопада 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до наказів № 249, № 250 відмовлено в прийнятті таких заяв, відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ГУ ДМС України у Львівській області 08.11.2016 прийняло Повідомлення №73, №74 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Зі змісту повідомлень вбачається, що підставою для відмови у прийнятті заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було неодноразове звернення позивачів до Державної міграційної служби України. Окрім того, відповідач зазначив, що релігія іслам дозволена для віросповідання в Російській Федерації, тому факт сповідування позивачами вказаної релігії не може бути підставою для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

21 листопада 2016 позивачі звернулися до ДМС України із скаргами, у яких просили скасувати рішення Головного управління про відмову у прийнятті заяв та зобов'язати Головне управління прийняти заяви до розгляду.

За результатами розгляду скарг, 21 березня 2017 року ДМС України прийняла рішення №18-17 та №19-17, яким відхилила скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №3671 та пп. "б" п. 8.3 Правил №649.

У Висновках від 17 березня 2017 року викладено підстави відхилення ДМС України скарг позивачів на рішення Головного управління ДМС України у Львівській області. Зокрема зазначено, що територіальним органом ДМС, де розглядалися заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4, належним чином досліджено відомості, які шукачі захисту зазначили під час попереднього звернення та факти, викладені ними у повторній заяві і на підставі частини шостої статті 5 Закону прийнято правомірні рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не погоджуються із вказаними рішеннями відповідачів, вважають їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернулися з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону №3671 рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з частиною 5 ст. 12 Закону №3671 визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

З метою організації прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (далі - Правил №649).

Розділом VIII Правил №649 визначено порядок розгляду скарг ДМС.

Відповідно до п. 8.1. Правил № 6 49, ДМС, відповідно до статті 12 Закону, здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС, зокрема, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (підпункт "б" п. 8.1. Правил №649).

У разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС (п. 8.2. Правил №649):

а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35);

б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення;

в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону;

г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень (п. 8.3. Правил №649):

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Пунктом 8.5. Правил №649 визначено, що рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС.

Судом встановлено, що рішення ДМС №18-17 та №19-17 від 21.03.2017 про відхилення скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 скеровано 21.03.2017 до ГУ ДМС України у Львівській області супровідним листом ДМС №8.5/1946-17.

28.03.2017 Головне управлінням підготувало повідомлення №84 та №85 про відхилення ДМС скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Враховуючи викладене, сул дійшов до висновку, що ДМС України при розгляді скарг позивачів у повній мірі виконало вимоги розділу 8 Правил № 649. Скаргу розглянуто ДМС України у строки, визначені ч. 5 ст. 12 Закону №3671.

Щодо визнання особи біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону №3671 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону №3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

В обґрунтування поданої заяви позивачі вказують, що у них існують побоювання стати жертвами переслідувань через релігійні та політичні причини. Додатково зазначили, що до них можуть застосувати свавілля, що вчиняють силовики щодо мусульман, інакомислителей та членів політичної партії "Хізб-ут Тахрір". А також у зв'язку із зміною практики застосування кримінальних статей у відношенні до членів "Хізб-ут Тахрір" та посиленням кримінальної відповідальності за "екстремістсько-терористичними" статтями.

Щодо посилання позивачів, що підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є тиск на мусульманське населення із боку влади Російської Федерації, то суд зазначає наступне.

Релігія іслам дозволена для віросповідання в Російській Федерації, що гарантовано Конституцією вказаної країни.

Окрім того, 17.11.2015 у постанові Вищий адміністративний суд, скасовуючи постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 04.06.2015 у справі № К/800/32501/15, зазначив, що: "при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особи заявників та інші обставини необхідні для прийняття рішення і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, суди попередніх інстанцій, зобов'язавши Державну міграційну службу України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту, вийшли за межі своїх повноважень, оскільки вирішення цього питання є виключною компетенцією Державної міграційної служби України, повноваження якої в цих правовідносинах є дискреційними."

За таких умов, суд не може прийняти до уваги посилання позивачів, що підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є тиск на мусульманське населення із боку влади Російської Федерації, оскільки сам факт сповідування позивачами вказаної релігії не може бути підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Що стосується твердження позивачів, що до них можуть застосувати свавілля, що вчиняють силовики до членів політичної партії "Хізб-ут Тахрір" та посилання позивачів, що змінилася практики застосування кримінальних статей у відношенні до членів "Хізб-ут Тахрір" та посилення кримінальної відповідальності за "екстремістсько-терористичними" статтями.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачі при винесенні оскаржуваних рішень у повній мірі дослідили обставини наведенні у заявах позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Окрім того, суд бере до уваги той факт, що питання щодо визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту вже розглядалися відповідачами, за результатами розгляду таких заяв позивачам було відмовлено у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

При зверненні до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зазначили, що появилися нові обставини, у зв'язку з чим позивачі не можуть повернутися до Росії, серед яких зазначено, що у Російській Федерації іде посилення кримінальної відповідальності за "екстремістсько-терористичними" статтями та зміна практики застосування кримінальних статей у відношенні до членів "Хізб-ут Тахрір". Суд вважає, що посилення кримінальної відповідальності та зміна практики застосування кримінальних статей не може вважатися належним обґрунтуванням побоювань позивачів та не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, позивачі не надали доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Фактів, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено. Відомості, які надав позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що позивачами не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивачів на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Отже, згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі під час розгляду даної адміністративної справи навели об'єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивачі не підпадають під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає законним та обґрунтованим. Таким чином, відповідачі довели правомірність прийнятих рішень.

Такі рішення повністю відповідають зібраним матеріалам особових справ, прийняті в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та є обґрунтованими.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 24, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.07.2017 року.

Головуючий суддя Р. М. Брильовський

Суддя А.Г. Гулик

Суддя В.М. Сакалош