Справа № 815/1664/17
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1664/17
У Х В А Л А

25 липня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

при секретарі судового засідання Іщенко С.О.,

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 (згідно довіреності),

представника відповідача УДАБК Одеської міської ради ОСОБА_2 (згідно довіреності),

відповідача ОСОБА_3 А В. (згідно довіреності),

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора ОСОБА_3, Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправної бездіяльності, скасування реєстрації декларації про готовність обєкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться справа за вищезазначеним адміністративним позовом.

Під час судового засідання 25.07.2017 року, судом поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності, скасування реєстрації декларації про готовність обєкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію.

Представник позивача зазначив, що залишає вирішення зазначеного питання на розсуд суду.

Представник відповідача, УДАБК Одеської міської ради, зазначив про необхідність закриття провадження у справі в цій частині.

Відповідач, державний реєстратор ОСОБА_3, також зазначив про необхідність закриття провадження у справі в цій частині.

Вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи в частині клопотання представника відповідача та представника третіх осіб в частині заявленого клопотання, суд дійшов наступного висновку.

Пунктами 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У відповідності до ч.1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними субєктами відносно їх прав та обовязків, в конкретних правових відносинах, в яких один субєкт законодавчо уповноважений власно керувати поведінкою інших субєктів.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 150 Рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_5 проти України (Заява №21722/11), яке набрало статусу остаточного 27.05.2013 року суд зазначає, що згідно з практикою Суду, метою терміну встановлений законом у статті 6 Конвенції є гарантування того, що функціонування судової системи у демократичному суспільстві не залежить від виконавчої влади, а регулюється законом, прийнятим парламентом. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути залишена на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не матимуть певної свободи тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення від 21 червня 2011 року у справі Фруні проти Словаччини (Fruni v. Sloyaida), заява № 8014/07, п. 134, з подальшими посиланнями).

Далі у п.151 цього ж Рішення ЄСПЛ констатовано, що фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на склад колегії у кожній справі (див. ухвалу щодо прийнятності від 4 травня 2000 року у справі Бускаріні проти Сан-Маріно (Buscarini v. San Marino), заява № 31657/96, та Посохов проти Росії (Posokhov v. Russia), заява № 63486/00, п. 39, ECHR 2003- IV).

Таким чином, ЄСПЛ зазначає, щo дотримання прав особи, визначені ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо розгляду її справи встановленим законом судом, буде забезпечено лише тоді, коли її справу буде розглядати суд, який створений як орган та за персональним складом призначений у відповідності до вимог діючого законодавства.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 р. вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Так в постанові Верховного Суду України від 24.01.2017 року по справі № 815/6165/14 зазначено: «У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, ухвалено щодо реєстраційних дій, здійснених на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю. Позаяк це рішення, як і рішення судів попередніх інстанцій, помилково були розглянуті в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.»

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 520/9904/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності, в натурі, тоді як позивач просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію індексний номер № 34019801 від 24.02.2017 року за ОСОБА_6 права власності на 4/25 домоволодіння по вул. Довга, буд. 30 м. Одеса.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Зазначений спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що провадження у справі в частині вимог позивача про скасування рішення державного реєстратора має бути закритим, у звязку із наявністю між сторонами спору про право.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 157, 160, 165 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора ОСОБА_3, Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправної бездіяльності, скасування реєстрації декларації про готовність обєкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію в частині позовних вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34019801 від 24.02.2017 року прийняте державним реєстратором ОСОБА_3, Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду на протязі пяти днів з дня отримання копії ухвали через суд першої інстанції.

Суддя Н.В. Бжассо