Справа № 824/263/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/263/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Мандрик І.А.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Кам'янець-Подільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам'янець-Подільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13 від 25 червня 2016 року.

В обґрунтування заявленого позову позивач повідомив, що в його власності знаходиться нежитлова будівля (тваринницький комплекс) за адресою: Хмельницька область, Камянець-Подільський район, с. Китайгород, вул. Центральна, 2 Є. Зазначав, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, де платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В звязку з наведеним, пояснював позивач, відповідачем було сформоване податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13 від 25 червня 2016 року.

Вказуючи про передчасність такого рішення, посилався на те, що податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Позивач вважає, що застосування контролюючим органом положень Податкового кодексу України з урахуванням внесених Законом України від 28 грудня 2014 року змін та рішення з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Зазначав, що законом не було передбачено, що до рішень органів місцевого самоврядування про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не застосовуються правила статті 12 Податкового кодексу України.

Крім того, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на наявність у нього податкової пільги, передбаченої пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. При цьому, посилаючись на положення статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», зазначав, що він є сільськогосподарським товаровиробником й належна йому на праві власності нежитлова будівля призначена безпосередньо для використання у сільськогосподарській діяльності, а тому не є обєктом оподаткування відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Відтак, позивач вказував про протиправність податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13 від 25 червня 2016 року та просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог. Вказував, що згідно рішення 25 сесії шостого скликання від 28 січня 2015 року № 3 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У пункті 6.3 ст. 6 зазначеного Положення визначено розміри ставок податку на обєкти нерухомості на території Китайгородської сільської ради. Зазначав, що Камянець-Подільською ОДПІ сформоване податкове повідомлення-рішення від 25 червня 2016 року № 15945-13, яким визначено податкові зобовязання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ОСОБА_1 за обєкт нежитлової будівлі (вул. Центральна буд. 2 Є, с. Китайгород, Камянець-Подільський район, Хмельницька область) загальною площею 3418,9 кв. м. на суму 41 642,20 грн за ставкою, встановленою абз. ґ) пункту 6.3 статті 6 Положення відповідно до вимог Кодексу, яке надіслано поштою, з урахуванням пункту 33 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України (1% мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року - 3418,9*12,18 = 41 642,20).

Пояснив, що позивач не є сільськогосподарським виробником (не займається підприємницькою діяльністю), а має лише у власності тваринницький комплекс, відповідно не звільняється від оподаткування відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266 статті 266 Податкового кодексу України. При цьому наголошував на застосуванні у даних спірних правовідносинах норм Податкового кодексу України щодо визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник».

Наголошуючи на законності оскаржуваного позивачем рішення, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачем 17 липня 2010 року укладено договори купівлі-продажу майнових паїв з власниками майнових паїв колективного сільськогосподарського підприємства «Комунар»: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, Сабодаш А, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30

На підставі указаних договорів ОСОБА_1 став власником майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства «Комунар» на території Китайгородської сільської ради Кам'янець-Подільського району.

За змістом відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі рішення виконавчого комітету Китайгородської сільської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності серії САС №967916 від 14 серпня 2012 року на нерухоме майно, тип майна - комплекс, яке знаходиться за адресою: Хмельницька область, Камянець-Подільський район, с. Китайгород, вул. Центральна, 2 є.

25 червня 2016 року Кам'янець-Подільською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Хмельницькій області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за 2015 рік в розмірі 41642,2 грн за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості.

Не погоджуючись з указаним рішенням суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до пунктів 8.1 та 8.3 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обовязковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

В силу статті 10 ПК України до місцевих податків, зокрема, належить податок на майно. Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Підпунктами 12.3.1-12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII внесено зміни до ПК України, які набрали чинності з 01 січня 2015 року, зокрема, статті 265, 266 ПК України викладено в нових редакціях.

У відповідності до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України до складу податку на майно входить податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В силу підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За змістом підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено порядок обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, що здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості. Обчислення суми податку з обєкта/обєктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з обєктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Пунктом 33 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України встановлено, що на 2015 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1 пункту 265.5 статті 265 цього Кодексу, не можуть перевищувати 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр для об'єктів нежитлової нерухомості.

Судом встановлено, що рішенням Китайгородської сільської ради Камянець-Подільського району Хмельницької області 25 сесії VІ скликання від 28 січня 2015 року № 3 затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - Положення).

Відповідно до пункту 4.2 Положення база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється органом державної податкової служби на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно пункту 6.3 Положення ставки податку на об'єкти нежитлової нерухомості на території Китайгородської сільської ради встановлюються в таких розмірах: а) 2 відсотка - для готельних, офісних, торговельних будівель;б) 0,2 відсотка - для гаражів; в) 0,1 відсотка - для промислових будівель та складів, господарських (присадибних) будівель (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо); г) 0,05 відсотка для релігійних організацій; ґ) 2 відсотка - для інших будівель (не передбачених підпунктами «а»-«г» цього пункту»).

Враховуючи вимоги пункту 33 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, установити, що на 2015 рік для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначених підпунктами «а» та «ґ» цього пункту, застосовується ставка у розмірі 1 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр обєкта нежитлової нерухомості.

Таким чином, рішенням Китайгородської сільської ради Кам'янець-Подільського району № 3 від 28 січня 2015 року затверджені база оподаткування об'єктів нерухомості та ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується у 2016 році.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку щодо наявності у відповідача обґрунтованих підстав для прийняття відносно позивача як власника обєкту нежитлової нерухомості рішення про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Водночас позивач вказував про передчасність оскаржуваного ним рішення та відсутність у нього обов'язку сплачувати податок на нерухоме майно за 2015 рік.

Однак суд вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення положення пункту 12.3.4 статті 12 ПК України, яким передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1.1 статті 1 ПК України податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Частиною третьою статті 27 Бюджетного кодексу України встановлено, що Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Суд зазначає, що статтею 27 Бюджетного кодексу України встановлено застереження щодо введення в дію Законів України, які впливають на показники бюджету, а саме: зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету, проте Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" N 71-VIII від 28.12.2014 запроваджено зміни, які впливають на збільшення бюджетних надходжень.

Враховуючи викладене, необґрунтованими є доводи позивача про те, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, оскільки Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" N 71-VIII від 28.12.2014 запроваджено зміни, які не впливають на показники бюджету, а саме: не зменшують надходження бюджету та/або не збільшують витрати бюджету.

Дотримання вимог статті 4 ПК України, зокрема, принципів стабільності податкового законодавства та соціальної справедливості, покладається на законодавця. Будь-яких змін до Податкового кодексу України на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення внесено не було, положення статті 266 Податкового кодексу України є чинними та неконституційними не визнавалися, а отже підлягають застосуванню.

Обов'язок сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки покладено на позивача після набрання чинності Законом України № 71-VІІІ від 28 грудня 2014 року та не поширено такий на період до набрання ним чинності, тобто до 01 січня 2015 року.

На переконання суду, при вирішенні питання про співвідношення наведених вище норм в правовому регулюванні місцевих податків, які є обов'язковими згідно з ПК України, норма підпункту 12.3.5 пункту 12.3. статті 12 ПК України є спеціальною. У зв'язку з цим податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як обов'язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм статті 266 ПК України, починаючи з 1 січня 2015 року, безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому підпунктом 12.3.4 пункту 12.3.4 ст. 12 ПК України.

Доводи позивача про те, що спірний податок повинен нараховуватись з 2016 року не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори, які передбачені положеннями ПК України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач правомірно, тобто у відповідності до наведених вище правових положень, прийняв відносно позивача податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13, яким йому визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» у розмірі 41642,2грн.

При цьому визначений відповідачем розмір грошового зобовязання позивачем не спростовувався та не оспорювався.

З приводу посилань ОСОБА_1 на те, що нежитлова будівля (тваринницький комплекс) за адресою вул. Центральна буд. 2 Є, с. Китайгород, Камянець-Подільський район, Хмельницька область не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на підставі пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки призначена безпосередньо для використання позивачем, який є сільськогосподарським товаровиробником, у сільськогосподарській діяльності, - суд зазначає наступне.

Так, згідно із пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, за змістом указаної норми від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звільняються сільськогосподарські товаровиробники.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Оскільки позивач як фізична особа не є сільськогосподарським товаровиробником в розумінні норм ПК України, він не звільняється від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

До того ж, згідно довідки виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Камянець-Подільського району Хмельницької області від 31 травня 2017 року №430, ОСОБА_1 має у приватній власності нежитлове приміщення загальною площею 3418,9 кв.м. в селі Китайгород Камянець-Подільського району Хмельницької області та не використовує його по сільськогосподарському призначенню.

Надані позивачем документи на підтвердження здійснення ним сільськогосподарської діяльності суд оцінює критично, оскільки вони свідчать лише про намір позивача здійснювати таку діяльність й не дають правових підстав для висновку про незаконність оскаржуваного рішення контролюючого органу.

При цьому безпідставними, на переконання суду, є твердження позивача про те, що він є сільськогосподарським товаровиробником з посиланням на положення статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Отже, вказане визначення виробника сільськогосподарської продукції застосовується лише у Законі України «Про сільськогосподарський перепис».

При цьому варто зазначити, що згідно пункту 5.2. статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Таким чином, в даних спірних правовідносинах з питань оподаткування застосуванню підлягає поняття «сільськогосподарський товаровиробник», що наведене у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність твердження позивача в обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення про наявність у нього податкової пільги відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Такими, що не свідчать про обґрунтованість позовних вимог є і посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на рішення Європейського суду з прав людини, оскільки указані позивачем судові рішення прийняті в інших правовідносинах, не подібних до правовідносин між сторонами даної адміністративної справи.

До того ж, введення нового виду податку «податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки» на підставі Закону №71-VIII та встановлення чітких правил його сплати варто вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи й не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Відтак правові підстави для скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №154945-13 від 25 червня 2016 року відсутні. При його прийнятті субєкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході судового розгляду справи відповідач довів правомірність винесення оскаржуваного рішення, натомість доводи позивача, зважаючи на викладене, не свідчать про протилежне.

За таких обставин правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_31 позову відсутні.

Керуючись статтями 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 28 липня 2017 року.