Справа № 817/628/17
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2017-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2017 р.Р і в н е 817/628/17
16год. 25хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Зозуля Д.П., суддів Друзенко Н.В. Недашківської К.М. , за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2, третьої особи позивача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5
доДержавної служби України з безпеки на транспорті
про визнання протиправним та скасування розрахунку,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі позивач, ОСОБА_4О.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 (третя особа на стороні), звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування №124.

В обґрунтування позовних вимог позивач повідомив, що посадові особи Укртрансбезпеки складаючи на ОСОБА_4 розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування №124 діяли не на підставі та не у спосіб передбачений Конституцією України та іншими законами України. Представник позивача у судовому засіданні зазначав, що ОСОБА_4 не здійснювала перевезення та не зареєстрована як субєкт господарювання. А тому, в силу вимог законодавства про автомобільний транспорт не є субєктом відповідальності. Більше того, відповідачем з порушенням здійснено габаритно-ваговий контроль, неправильно здійснено розрахунок та в матеріалах щодо здійснення габаритно-вагового контролю відсутні будь-які відомості про вимірювальний прилад. З цих підстав, представник позивача заявлений позов підтримав повністю та просив задовольнити.

Представник третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5, пояснив суду, що посадовими особами відповідача помилково притягнуто позивача до відповідальності, оскільки водієм транспортного засобу та перевізником цементу був ОСОБА_5 Останній для власних потреб як фізична особа здійснив перевезення вантажу. Наголосив, що ОСОБА_5 у трудових відносинах з ОСОБА_4 також не перебуває. Транспортний засіб йому було надано у безоплатне користування.

Представник Державної служби України з безпеки на транспорті подав заперечення проти позову, в яких зазначив, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Тобто, саме ОСОБА_4 власник транспортного засобу - є особою на яку покладено тягар відповідальності за дотримання транспортного законодавства. Представник відповідача наголосив, що позивач юридично не підтвердив факт передачі права користування транспортним засобом. На цій підставі, Державна служба України з безпеки на транспорті просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, та третьої особи на стороні позивача, дослідивши у відкритому судовому засіданні подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, з огляду на наступне.

В період з 20.03.2017 року до 24.03.2017 року посадовими особами відповідача на підставі направлення на перевірку №018485 від 20.03.2017 року, проводилася комплексна, рейдова перевірка на окремо визначених ділянках доріг (а.с.76).

З матеріалів справи встановлено, що 24.03.2017 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті в місці проведення А/Д М-12 268 км + 60 м, було здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу DAF з номерним знаком ВК9764ВІ та напівпричіпа SCHWARZMULLER SPA ВК1788ХТ.

Так, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 225441, спеціалізований вантажний автомобіль DAF моделі FT 95.430 з державним номерним знаком ВК9764ВІ, повною масою 20 500 кг належить власнику - ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 238164, напівпричіп SCHWARZMULLER SPA з державним номерним знаком ВК1788ХТ повною масою 38 000 кг, належить власнику - ОСОБА_6П.(а.с.16).

Разом з тим, 24.03.2017 року зазначений транспортний засіб, відповідно до товарно-транспортних накладних №, № від 24.03.2017 року, накладних на пропуск №000010, №000010 від 24.03.2017року, здійснював перевезення 23,750 тонн цементу(а.с.17, 31-34)

Вантажовідправником значився ПАТ "Подільський цемент", Україна, с. Гуменці, Кам'янець-Подільський район, Хмельницьке шосе, 1/А, 32, а вантажоодержувачем - ПП "Волинь Будсервіс", Україна, м. Рівне, вул. Промислова, 2, 33000.

Суд звертає увагу, що у товарно-транспортних накладних №, № від 24.03.2017 року автомобільним перевізником та водієм зазначений - ОСОБА_5

Відповідно до чеку зважування №01689 від 24.03.2017 року, сформованого технічними засобами габаритно-вагового контролю 24.03.2017 року, навантаження на вісі зазначеного транспортного засобу склало: 6 660 т, 9 490 т, 8 070 т та 8 510 т, повна маса транспортного засобу становила 40 980 кг(а.с.12).

У звязку із цими обставинами, посадовими особами відповідача складено акт №0004296 від 24.03.2017 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 24.03.2017 року (а.с.13, 14).

Судом встановлено, що відповідно до копії фіскального чеку від 26.04.2017 року, на адресу позивача надіслано повідомлення про те, що 03.05.2017 року о 10год. 30хв. буде розглядатися справа ОСОБА_4 про порушення чинного законодавства в сфері автомобільного транспорту(а.с.64).

З цього приводу, 28.04.2017 року позивачем на адресу управління Укртрансбезпеки у Рівненській області надано письмові пояснення по справі про порушення автотранспортного законодавства, в яких ОСОБА_4 зазначила, що у звязку із відсутністю в її діях складу правопорушення, просила не накладати на неї адміністративно-господарський штраф(а.с.70-72).

Водночас, на основі виявлених порушень відповідачем сформовано та надіслано для позивача розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування №124 у сумі 192 євро (далі розрахунок плати за проїзд №124), що підтверджується копією супровідного листа від 07.04.2017 року №946/37-17(а.с.11, 15).

Не погоджуючись із прийнятим розрахунком плати за проїзд №124, яким зобовязано ОСОБА_4 здійснити оплату протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344 (далі Закон України від 05.04.2001 року №2344).

За нормами ст. 6 Закону України від 05.04.2001 року № 2344 передбачено, що центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Вищевказаною статтею Закону України від 05.04.2001 року № 2344 також передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Згідно ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» №3353-XII від 30.06.1993 року, до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов'язковому технічному контролю, пройшов такий контроль. З метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Подібні положення також закріплені у ст.33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 року № 2862, а саме рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року №879 «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування», затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі Порядок №879).

За визначенням у п. 2 Порядку №879, габаритно-ваговий контроль це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; попередній габаритно-ваговий контроль це визначення параметрів великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу для встановлення наявності перевищення нормативів на стаціонарних пунктах; точний габаритно-ваговий контроль визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті.

У силу п. 3 Порядку №879, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Таке ж положення міститься і у п. 3 Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 року №1007/1207.

Тобто, безпосереднє здійснення габаритно-вагового контролю покладено на Укртрансбезпеку та її територіальні органи спільно із відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Відповідно до п. 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру:

до 10 відсотків - у подвійному розмірі;

на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі;

більше як на 40 відсотків - у пятикратному розмірі.

У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Перевізник зобовязаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

З аналізу вказаної норми судом встановлено, що у разі визначення плати за проїзд великовагового транспортного засобу її сплату покладено на перевізника.

Статтею 1 Закону України №2344-III від 05.04.2001 року визначено, що автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Також, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону України від 05.04.2001 року № 2344).

Із товарно-транспортних накладних №, № від 24.03.2017 року, виданих вантажовідправником судом встановлено, що при перевезенні цементу автомобільним транспортом DAF з державним номерним знаком ВК9764ВІ та напівпричіпом SCHWARZMULLER SPA ВК1788ХТ, перевізником і водієм був ОСОБА_5, який 24.03.2017 року діяв як фізична особа та здійснював функції з перевезення вантажу за усним договором відповідно до замовлення, яке отримав по телефону. Дану обставину підтвердив представник третьої особи в судовому засіданні (а.с.96-98).

Разом з тим, ОСОБА_4 24.03.2017 не здійснювала перевезення вантажу, а лише надала для ОСОБА_5 транспортний засіб на його прохання для використання у його власних потребах. Будь яких договорів з третьою особою та замовниками перевезень позивач не укладала, доходів від перевезень не отримувала. Натомість, доказів протилежного відповідачем суду надано не було.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не підпадає під поняття «автомобільний перевізник» в розумінні статей 1 та 33 Закону України від 05.04.2001 року № 2344, а тому визначення їй плати за проїзд великовагового транспортного засобу, як перевізнику, та надіслання розрахунку плати за проїзд в сумі 192 євро є безпідставним та необґрунтованим.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що саме на особу, яка на законній підставі володіє транспортним засобом, тобто ОСОБА_4, покладений тягар відповідальності за дотримання транспортного законодавства, оскільки ст. 1187 Цивільного кодексу України, на яку посилається відповідач, визначає субєкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а не субєкта плати за проїзд великовагового транспортного засобу.

Разом з тим, суд відхиляє твердження позивача про відсутність можливості встановити належність та допустимість вимірювальної техніки, якою здійснювалася перевірка транспортного засобу з огляду на наступне.

Відповідно до п. 12 та п. 13 Порядку №879, вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

До матеріалів справи долучено копію свідоцтва Мінекономрозвитку України №34-00/551, яке чинне до 23.02.2018 року, про повірку засобу вимірювальної техніки, а саме - ваги пересувної автомобільної, типу CHEKLODE FREEWEIGHT, виробник "CENTRAL WEIGHT", Англія(а.с.77). Так, судом встановлено, що остання повірка була проведена 23.02.2017 року, про що зроблено відповідний запис(а.с.78).

На підтвердження належності та справності вимірювальних засобів, відповідачем також надано копію Сертифіката затвердження типу засобів вимірювальної техніки №UA-MI/1-2195-2007 виданого 21.11.2007року(а.с.79).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем в повній мірі дотримано вимог законодавства в частині проведення повірки вимірювального і зважувального обладнання, в період проведення рейдової перевірки транспортного засобу 24.03.2017 року, що належить ОСОБА_4

А тому, припущення позивача в частині неналежності вимірювальних засобів не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Частиною 1 ст. 2 КАС України, визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, у ході судового засідання позивач довів суду обґрунтованість позовних вимог. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірність його дій.

Отже, при зазначених обставинах, заперечення відповідача відхиляються судом як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене, позивачу необхідно присудити за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної служби України з безпеки на транспорті, судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., сплачений згідно квитанції № 0.0.755583320.1 від 28.04. 2017 року (а.с. 2).

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування № 124 від 24.03. 2017 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Зозуля Д.П.

Судді Друзенко Н.В.

ОСОБА_7