Справа № 813/1813/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/4442/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Глушка І.В., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Смидюк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення"; визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Львівській області щодо непереведення її на посаду головного державного інспектора відділу комунікацій управління організації роботи Головного управління ДФС у Львівській області; поновити її на роботі з часу звільнення та стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 травня 2016 року по день постановлення рішення суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення". Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу комунікацій з громадськістю управління комунікацій Головного управління ДФС у Львівській області з 13 травня 2016 року. Стягнено з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11714,72 грн. Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу комунікацій з громадськістю управління комунікацій Головного управління ДФС у Львівській області та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4175,30 грн. допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінку тому факту, що позивач, відповідно до вимог ч.2 ст.49-2 КЗпП України, тричі було запропоновано ОСОБА_1 посади, спеціальність та кваліфікація яких відповідала кваліфікаційним вимогам позивача, разом з тим, остання відмовилася від усіх запропонованих посад. Апелянт звертає увагу на те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу; разом з тим, вказані приписи не містять вимог щодо кількості таких пропозицій та не зобов'язують враховувати при цьому побажання працівника. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Представник відповідача (апелянта) - Паїк М.В. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач - ОСОБА_1 подала заперечення на апеляційну скаргу, у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказів ГУ ДФС у Львівській області № 94 від 28 січня 2016 року "Про введення в дію структури Головного управління ДФС у Львівській області" та № 98 від 29 січня 2016 року "Про введення в дію штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС у Львівській області" відповідачем проведено процедуру скорочення (зменшення) штатної чисельності працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, має місце скорочення штату працівників ГУ ДФС у Львівській області, оскільки штатним розписом на 2015 рік затверджено штат ГУ ДФС у Львівській області в кількості 515 штатних одиниць, в тому числі, по управлінню комунікацій - 11 штатних одиниць, по відділу комунікацій з громадськістю - 5 одиниць, штатним розписом на 2016 рік затверджено штат ГУ ДФС у Львівській області в кількості 497 штатних одиниць, в тому числі, по відділу комунікацій - 9 штатних одиниць, таким чином штатна чисельність ГУ ДФС у Львівській області зменшена на 18 штатних одиниць.

16 лютого 2016 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників та запропоновано такі посади: посаду головного державного інспектора відділу оплати праці та бюджетування управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління ДФС у Львівській області на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3; 04 березня 2016 року - посаду головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок ризикових платників управління аудиту Головного управління ДФС у Львівській області; 12 травня 2016 року - головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області.

Позивач від зазначених пропозицій відмовилась, що підтверджується її підписами.

12 травня 2016 року наказом начальника ГУ ДФС у Львівській області № 202-О "Про звільнення" ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного інспектора відділу комунікацій з громадськістю управління комунікацій Головного управління ДФС у Львівській області у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДФС у Львівській області не враховано переважне право позивача щодо залишення на роботі, чим порушено вимоги ст.42 КЗпП України, оскільки ГУ ДФС у Львівській області не проведено жодного аналізу критеріїв для визначення кваліфікації, не створено жодних комісій та не надано повноважень жодним особам для вивчення переважного права на залишення на роботі серед працівників, посади яких підлягали скороченню, не складено документів які б вказували на кваліфікацію чи інші переваги працівників при прийнятті рішення про скорочення, а тому підлягають до задоволення позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення", поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу комунікацій з громадськістю управління комунікацій Головного управління ДФС у Львівській області з 13 травня 2016 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не переведення ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу комунікацій управління організації роботи Головного управління ДФС у Львівській області є безпідставною та не підлягає до задоволення, оскільки така посада підлягала скороченню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі № 813/1813/16 в частині визнання протиправним та скасування наказ у ГУ ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення", поновлення позивача на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 11714,72 грн., покликаючись на те, що процедура при звільненні позивача була дотримана, оскільки, відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників та запропоновано інші вакатні посади, від яких позивач відмовилася.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.43 Конституції України передбачає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений п.6 ч.1 ст.51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

П.1 ч.1 ст.40 КЗпП передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України допускається лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач повідомив про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників та пропонував ОСОБА_1 переведення на вакантні посади, зокрема на посаду головного державного інспектора відділу оплати праці та бюджетування управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління ДФС у Львівській області на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3; посаду головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок ризикових платників управління аудиту Головного управління ДФС у Львівській області; головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області.

Судом встановлено, що така відмовилась від запропонованих посад, оскільки вважала, що мала переважне право на залишення на роботі під час скорочення штату працівників.

Так, згідно з ч.1 ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч.2 ст.42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складення довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, відповідачем не дотримано вимог ст.42 КЗпП, оскільки не було утворено тимчасову комісію з вивчення переважного права залишення на роботі серед працівників, посади яких підлягають скороченню, порівняльний аналіз продуктивності праці, кваліфікаційно-освітнього рівня й досвіду роботи позивача та інших працівників, які при вирішенні питання звільнення в зв'язку зі скороченням, були залишені на роботі, відповідачем не проводився.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність прийняття наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення", а тому належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення її з 13 травня 2016 року на посаді головного державного інспектора відділу комунікацій управління організації роботи Головного управління ДФС у Львівській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів також погоджується з правильністю обчислення судом першої інстанції суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивача у розмірі 11714,72 грн. (149 робочих днів - вимушений прогул з 13 травня 2016 року по 13 грудня 2016 року), здійсненого на підставі довідки ГУ ДФС у Львівській області від 16 червня 2016 року № 05-32-315, де середньоденна заробітна плата вказана - 194, 20 грн., середньомісячна - 4174,30 грн., та довідки Львівського МЦЗ від 13 грудня 2016 року.

Ч.1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено судом першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, відповідач не довів правомірність своїх дій щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, покликання відповідача на дотримання вимог законодавства про працю при звільненні, з врахуванням покликань на попередження позивача за 2 місяці про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників та пропозиції про переведення на вакантні посади, від яких остання відмовилася, без врахування переважного права при звільненні за скороченням штату, не дослідивши таке, колегія суддів відхиляє як безпідставне, такі спростовані позивачем та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цієї справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Оскільки постанова Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі № 813/1813/16 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржувану постанову в цій частині.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-О "Про звільнення", поновлення позивача на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі № 813/1813/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: І.В. Глушко

А.Р. Курилець

Повний текст ухвали виготовлено 24 липня 2017 року.