Справа № 806/1918/17
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2017-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м.Житомир справа № 806/1918/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Нагірняк М.Ф.,

за участю: секретар судового засідання Добровольська Н.А.,

позивач ОСОБА_1,

представник відповідача Колесник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови, визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання прийняти до виконання виконавчий лист,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання повторно прийняти до виконання виконавчий лист.

В судовому засіданні Позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі і зазначив, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції знаходилось виконавче провадження № 48530681, боржником по якому виступало Міністерство соціальної політики України. 10.08.2016 року Відповідачем була винесена оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження в зв'язку із тим, що боржник відмовляється без поважних причин виконати судове рішення та неможливістю притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Позивач зазначив, що Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 26.12.2016року зобов'язано Печерське УП ГУНП в м.Києві внести відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за заявою державного виконавця по вказаному виконавчому провадженню. Незважаючи на це виконавче провадження не поновлено.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, Відповідача по даній справі, в судовому засіданні проти позову заперечила і пояснила, що дійсно на виконанні перебувало виконавче провадження № 48530681, боржником по якому виступало Міністерство соціальної політики України. По вказаному виконавчому провадженню були вчинені всі необхідні виконавчі дії, але боржником судове рішення не було виконано. Після направлення повідомлення до правоохоронних органів про притягнення посадових осіб боржника до кримінальної відповідальності, провадження було закінчено. 19.06.2017року Позивачу був повернутий вказаний виконавчий документ без прийняття до виконання по причині наявності не скасованої постанови про закінчення виконавчого провадження.

Заслухавши доводи Позивача та представника Відповідача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні взаємовідносини, що виникли між сторонами щодо порядку та підстав поновлення вказаного виконавчого провадження регулюються правовими нормами Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N 1404-VIII (далі - Закон N1404-VIII), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист Житомирського окружного адміністративного суду № 2а-7873/10/0670 від 22.06.2015, яким боржника - Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи було зобов'язано перерахувати цільовим призначенням кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання житла ОСОБА_1 відповідно до положень ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". В подальшому боржника було замінено на Міністерство соціальної політики України.

Сторони визнають, що 14.07.2016року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на боржника, Міністерство соціальної політики України, за невиконання зазначеного рішення суду, та винесено повторну вимогу виконати вказане судове рішення в термін до 10.08.2016року.

Враховуючи, що боржником вказане судове рішення в повному обсязі не було виконано, 10.08.2016року була винесена постанова про накладання штрафу в подвійному розмірі і в той же день була винесена оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження.

Як зазначено в оскаржуваній постанові, її винесення зумовлено вимогами п.11 ч.1 ст.49 та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV (надалі - Закон N606-XIV).

Безспірно, відповідно до вимог пункту 11 частини першої статті 49 Закон N606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

За приписами частиною третьою статті 75 цього Закону у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 11 Закону N606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, дії державного виконавця є протиправними, оскільки ним не були виконані усі дії, що передбачені законом та передують винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження. Відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа винесена Відповідачем передчасно, без врахування всіх обставин у справі, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

При цьому слід зазначити, що відсутність коштів на виконання рішення суду, не є підставою для закриття виконавчого провадження на підставі наступного.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Отже, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При винесенні постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.08.2016р. ВП №48530681 про закінчення виконавчого провадження не було дотримано вимоги пункту 11 частини першої статті 49, частини третьої статті 75 Закону України "Про виконавче провадження", а тому така постанова є протиправною та підлягає скасуванню, а позов в цій частині - задоволенню.

Представник Відповідача не надав суду доказів щодо строку вручення Позивачу копії оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, а тому суд вважає, що про наявність оскаржуваної постанови Позивачу стало відомо з часу отримання повідомлення Відповідача від 19.06.2017року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Як зазначено в оскаржуваному повідомленні, підставою для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання стала наявність постанови про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 40 Закону N1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зазначене свідчить про правомірність оскаржуваного повідомлення Відповідача від 19.06.2017року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до вимог ст.41Закону N1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання.

Таким чином порушене право Позивача підлягає судовому захисту виключно шляхом визнання протиправною та скасування постанову державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.08.2016року про закінчення виконавчого провадження №48530681.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.2,86,94,159-163,167,181,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково, визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.08.2016року про закінчення виконавчого провадження №48530681.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя М.Ф. Нагірняк

Повний текст постанови виготовлено: 31 липня 2017 р.