Справа № 800/665/16
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
14 липня 2017 року П/800/665/16
судді Загороднього А.Ф. щодо постанови колегії суддів Вищого адміністративного суду України у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення
24 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із даним адміністративним позовом та просив визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17 листопада 2016 року № 1907/дп-16 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання до Вищої ради юстиції про його звільнення з посади судді Приморського районного суду міста Одеси.
У судому засіданні 14 липня 2017 року колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог.
З таким висновком суду не погоджуюсь оскільки вважаю, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17 листопада 2016 року №1907/дп-16 є протиправним і підлягає скасуванню з наступних підстав.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 6, частина 2 статті 19 Конституції України).
На час прийняття Приморським районним судом міста Одеси під головуванням судді ОСОБА_1. рішення у справі № 2-5151/09 - 4 липня 2014 року, та подання директором ДП «Одеський морський торговельний порт» ОСОБА_2 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України першої скарги стосовно неналежної поведінки зазначеного судді при розгляді вказаної справи - 15 (10) жовтня 2014 року, діяв Закон № 2453-VI. На час надходження до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інших скарг директора ДП «Одеський морський торговельний порт» ОСОБА_2 стосовно неналежної поведінки судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1. - 7 квітня 2015 року, 25 травня 2015 року, 13 липня 2015 року та 16 листопада 2015 року, а також на час проведення перевірки, за результатами якої складено відповідний висновок - 11 травня 2016 року, та на час прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення № 1071/дп-16 про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_1. - 27 травня 2016 року, діяв Закон № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII. На час прийняття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення № 1907/дп-16 про внесення подання до Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси - 17 листопада 2016 року, Закон № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII втратив чинність, і діяв Закон № 1402-VIII.
Так, на час прийняття суддею Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 судового рішення у справі № 2-5151/09 - 4 липня 2014 року, та подання директором ДП «Одеський морський торговельний порт» ОСОБА_2 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України скарги стосовно неналежної поведінки зазначеного судді при розгляді вказаної справи - 15 (10) жовтня 2014 року, діяли Закон № 2453-VI та Закон України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР (далі - Закон № 22/98-ВР), які не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, то положеннями Закону №2453-VI передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88). Це стягнення могло бути застосоване не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці (частина 4 статті 87).
12 лютого 2015 року був прийнятий Закон №192-VIII, яким з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд внесено зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону № 22/98-ВР, а Закон № 2453-VI викладено в новій редакції.
Пунктом 6 розділу І зазначеного вище Закону №192-VIII були внесені зміни до Закону № 22/98-ВР, зокрема частина 2 статті 32 цього Закону була викладена в редакції, згідно з якою провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Згідно з частиною 4 статті 96 Закону № 2453-VI в редакції Закону №192-VIII дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
У частині 1 статті 97 зазначеного Закону визначено перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді. Так, до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді;
5) переведення судді до суду нижчого рівня; 6) висновку про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги.
Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Закону № 192-VIII заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону № 2453-VI у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що до 27 лютого 2015 року, тобто дня набрання чинності змінами до Закону № 22/98-ВР, внесених Законом № 192-VIII, національне законодавство не передбачало строку для здійснення провадження щодо звільнення судді з посади за порушення присяги, і лише з цієї дати відповідно до частини 2 статті 32 зазначеного Закону було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Водночас такі правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII, які набрали чинності з 28 березня 2015 року.
Отже, застосування положень частини 2 статті 32 Закону № 22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII.
Стаття 32 Закону № 22/98-ВР нерозривно пов'язана з розділом VI Закону № 2453-VI і має застосовуватися у поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок застосування до судді дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, після набрання чинності Законом № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною 4 статті 96 зазначеного Закону.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, яким визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Згідно частини 11 статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
У частині 1 статті 109 зазначеного Закону міститься перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді. Так, до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді:1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади.
Згідно з пунктом 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, якщо на день набрання чинності цим Законом Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями Комісії, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, Вища кваліфікаційна комісія суддів України застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.
У міжнародних правових документах, які регулюють питання статусу судді і діяльності судової системи (Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року; Європейська хартія про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року; Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи щодо суддів: незалежність ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року; Висновок № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності та інші), досить докладно та чітко визначені питання відповідальності судді.
Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі: 1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості; 2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру; 3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними; 4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.
Про підстави дисциплінарної відповідальності, зокрема, йдеться в пункті 25 Рекомендацій Київської конференції з питань незалежності судової влади в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та Центральної Азії «Судове управління, відбір і підзвітність суддів»: «Дисциплінарні провадження проти суддів повинні стосуватися випадків грубої та непростимої непрофесійної поведінки, які завдають шкоди репутації всього суддівського корпусу. Дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на зміст рішень або вироків, в тому числі у випадках розбіжності юридичних тлумачень між судами, а також на випадки судових помилок або критики судової системи».
При розгляді справи суддя ніяких інших дій, крім процесуальних не вчиняє, у свою чергу процес є суттю розгляду справи, а процесуальні норми - складовою прийнятого рішення. Судове рішення як розсуд, за відсутності виявленого та доведеного складу дисциплінарного проступку, не може бути підставою для дисциплінарної відповідальності судді.
На мою думку, приймаючи оспорюване рішення відповідач повинен був проаналізувати наявність у діях судді ОСОБА_1. ознак дисциплінарного проступку та застосування до нього відповідальності, виходячи з його вини, наявності умислу та встановлення фактів, які б свідчили про грубу недбалість чи навмисне порушення закону при ухваленні судового рішення.
При цьому застосуванню дисциплінарного стягнення до судді, відповідно до норм пункту 1 статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який відповідач визначив як підставу для застосування санкції, повинно передувати істотне порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя.
Так, аналізуючи вказану норму Закону, можна зробити висновок про те, що істотними порушеннями норм процесуального права при здійсненні суддею правосуддя є: 1) порушення, перелічені в пункті 1 частини 1 статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: а) відмова у доступі особи до правосуддя з підстав, непередбачених законом; б) порушення вимог щодо розподілу та реєстрації справ у суді; в) порушення правил підсудності чи підвідомчості; г) необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову; 2) інші істотні порушення. Наведений у цій нормі перелік істотних порушень не є вичерпним.
З огляду на те, що постановлення суддею Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 4 липня 2014 року рішення по справі № 2-5151/09, яким: визнано поважними причини пропуску ОСОБА_5 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, поновлено цей строк і задоволено позов про визнання незаконними та скасування наказів директора ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна» від 18 листопада 1988 року
№ 1197-к та від 25 квітня 1989 року № 496-к; поновлено ОСОБА_5 на посаді начальника цеху судноверфі ДП «Одеський морський торговельний порт»; стягнуто з вказаного підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень; зобов'язано ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію порту здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки та обов'язкові платежі до фондів соціального страхування, Пенсійного фонду України за триста два місяці, тобто з 25 квітня 1989 року, як і не роз'яснення суддею за заявою Відділу ДВС в період з 6 по 26 травня 2015 року подальшого порядку виконання вказаного судового рішення - не охоплюється орієнтовним переліком порушень, наведеним у зазначеному пункті 1 статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вказані порушення кваліфіковані відповідачем як інші істотні порушення.
При цьому істотним, зокрема, може вважатися: 1) порушення, яке є очевидним грубим (зокрема, ігнорування усталеної практики у спірних правовідносинах, що може свідчити про некваліфікованість судді) та/або 2) порушення, яке спричинило тяжкі наслідки та призвело до погіршення стану сторони у справі, у якому вона перебувала до вчинення порушення.
Вирішуючи спір по суті, необхідно встановити, чи може бути постановлення суддею ОСОБА_1 рішення по цивільній справі, яке було залишено без змін колегією апеляційного суду, кваліфікуватися як істотне порушення норм процесуального права при здійсненні ним правосуддя.
Аналізуючи критерії «істотності» порушення, варто зазначити, що такими можуть бути визнані порушення, які призвели до перешкод у реалізації прав позивача або спричинення додаткових обтяжень для учасників процесу, наслідки яких неможливо було б усунути чи для їх усунення потребувало б багато часу чи зусиль. Зокрема, істотним могло б бути порушення, яке проявилось у поновленні 4 липня 2014 року суддею ОСОБА_1 з 25 квітня 1989 року строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, що в подальшому призвело до поновлення ОСОБА_5 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2377897,95 гривень.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Законом № 192-VIII в новій редакції викладено Закон № 2453-VI (набрав чинності 29 березня 2015 року), відповідно до пункту 6 частини 1 статті
97 якого до переліку дисциплінарних стягнень включено таке стягнення, як висновок про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги.
Разом із тим з огляду на недопустимість зворотної дії закону в часі (стаття 58 Конституції України) наведене нове правове регулювання відповідальності не може бути застосоване до правовідносин, які виникли 4 липня 2014 року (на той час положеннями Закону № 2453-VI передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді лише догани (стаття 88)), а тому визнання суддею ОСОБА_1 поважними причин пропуску ОСОБА_5 строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і поновлення такого строку, що в подальшому призвело до виплати ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - не може бути підставою для внесення відповідачем подання до Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси.
Надаючи після перегляду касаційним судом 17 листопада 2016 року ретельнішу ніж Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 вересня 2015 року оцінку законності рішенню Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року по цивільній справі № 2-5151/09, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не надала належної оцінки тому факту, що по вказаній цивільній справі 4 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області не виправила допущену суддею Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 процесуальну помилку, а взагалі визнала, що 4 липня 2014 року ним правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статтей 213, 215 ЦПК України та постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вважаю, що при застосуванні до судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1. дисциплінарного стягнення, Вища кваліфікаційна комісія суддів України повинна була не вибірково карати одного ОСОБА_1, а з'ясувати всі обставини у справі, оскільки стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2377897,95 гривень не могло відбутись до вступу рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року по цивільній справі № 2-5151/09 в законну силу.
Накладаючи на суддю ОСОБА_1. дисциплінарне стягнення за не вирішення ним заяви Відділу ДВС від 28 квітня 2015 року про роз'яснення подальшого порядку виконання прийнятого ним 4 липня 2014 року та залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року рішення по цивільній справі № 2-5151/09, Вища кваліфікаційна комісія суддів України виходила з того, що така заява надійшла до Приморського районного суду міста Одеси 6 травня 2017 року (при цьому не встановила належним чином коли таку отримав суддя ОСОБА_1.) і взагалі не врахувала наявність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2015 року, якою було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ДП «Одеський морський торговельний порт» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року, витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 2-5151/09 (2/522/4015/14), задоволено клопотання представника ДП «Одеський морський торговельний порт» про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення і зупинено виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень до закінчення касаційного провадження у справі.
Тобто, після 26 травня 2015 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2377897,95 гривень виконанню взагалі не підлягало.
З 6 по 26 травня 2015 року було шість вихідних днів: 10, 11, 16, 17, 23 та 24 і один святковий день - 9 числа.
З матеріалів справи вбачається, що суддя ОСОБА_1. не міг раніше 7 травня 2017 року отримати заяву Відділу ДВС про подальший порядок виконання прийнятого 4 липня 2014 року рішення по справі № 2-5151/09 і не роз'яснення ним з 7 по 26 травня 2015 року, тобто протягом тринадцяти робочих днів (законом визначено десятиденний строк), згаданої заяви Відділу ДВС зазначеного рішення, яке 23 вересня 2015 року судом касаційної інстанції було скасовано, на думку колегії суддів, не може визнаватись істотним порушенням, оскільки така бездіяльність позивача після 26 травня 2015 року вже не могла і не заподіяла ніяких негативних наслідків.
Постановляючи через два роки і один місяць після надходження до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України скарги директора ДП «Одеський морський торговельний порт» ОСОБА_2 рішення № 1907/дп-16, відповідач не відреагував на те, що цивільна справа № 2-5151/09 з 2009 року перебувала на розгляді в Приморському районному суді міста Одеси без вирішення по суті (майже п'ять років), в провадження судді ОСОБА_1. надійшла лише у 2014 році і після скасування 23 вересня 2015 року судом касаційної інстанції рішення Приморського районного суду міста Одеси від 4 липня 2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 4 березня 2015 року і направлення згаданої цивільної справи до того ж суду першої інстанції - до теперішнього часу по суті не розглянута (понад один рік дев'ять місяців).
При прийнятті 17 листопада 2016 року рішення № 1907/дп-16 Вища кваліфікаційна комісія суддів України не вирішувала питання застосування до позивача більш м'якого дисциплінарного стягнення, ніж внесення подання до Вищої ради юстиції про його звільнення з посади судді, а обрала для нього найбільш суворе, хоча з наданої 5 вересня 2015 року головою районного суду міста Одеси характеристики вбачається, що суддя ОСОБА_1. характеризується виключно позитивно, до дисциплінарної відповідальності раніше не притягувався, тобто як суддя не допускав свідомого та систематичного порушення законів України під час здійснення правосуддя.
При цьому, Вища кваліфікаційна комісія суддів України приймаючи рішення № 1907/дп-16 не з'ясувала з яким навантаженням працював позивач у травні 2015 року, не витребувала та не долучила до дисциплінарної справи судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1. матеріали, що об'єктивно характеризують його: полковника юстиції запасу (наказ Голови Служби безпеки України В.О.Наливайченка від 6 грудня 2014 року №10/172-ос), який має подяки та відзнаки Служби безпеки України; батька п'яти дітей (двоє з яких малолітні), який 25 травня 2016 року отримав інфаркт міокарда; інваліда 2 групи з 12 серпня 2016 року, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (посвідчення серія Є № 014729).
При таких обставинах, вважаю, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №1907/дп-16, яким відповідач застосував до позивача найбільш суворий вид дисциплінарного стягнення, передбачений станом на 17 листопада 2016 року, - подання про звільнення судді з посади, є протиправним та підлягає скасуванню, а адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволенню.
Суддя А.Ф.Загородній