Справа № 802/923/17-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 липня 2017 р. Справа № 802/923/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

позивача: ОСОБА_1

представники відповідачів: не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: голови Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області в особі ОСОБА_2, Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області

про: визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1Л.) до голови Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області в особі ОСОБА_2 (далі - відповідач 1, голова Гайсинської РДА), Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області (далі - відповідач 2, Гайсинська РДА) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

У позовній заяві та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (за вх. №15251 від 13.07.17 р.) позивач просив:

- визнати бездіяльність голови Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області в особі ОСОБА_2 щодо ненадання відпусток, грошової допомоги, звільнення по їх закінченню по переводу до Гайсинської районної ради, ненадання відповіді на заяви та не видання відповідача розпорядження про надання (відмови в наданні) відпустки протиправною;

- стягнути з Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 протиправно невиплачену грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати гарантовану ст.57 ЗУ "Про державну службу";

- стягнути з Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що голова Гайсинської РДА діяв протиправно, не в межах та не у спосіб відповідно до вимог чинного законодавства.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, однак надали письмові заперечення, у яких зазначили, відповідачі діяли в межах чинного законодавства та жодних прав позивача не порушували, а відтак у задоволенні адміністративного позову просили відмовити.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Гайсинській районній державній адміністрації на посаді керівника апарату.

24 квітня 2017 року позивач на ім'я відповідача 1 подала заяву про надання основної щорічної відпустки за період роботи з 14.04.2016 року по 13.04.2017 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, додаткову відпустку за 2017 рік відповідно до ст.58 ЗУ "Про державну службу", додаткову відпустку відповідно до ст.19 ЗУ "Про відпустки".

Однак позивачу в усній формі було відмовлено у наданні відпустки, та попередили про скорочення посади в Гайсинській РДА, а саме посади керівника апарату та попередили, що вона підлягає звільненню за п.1 ст.40 КЗпП України з 30 червня 2017 року та запропонували підписатися на листі-ознайомленні.

25 квітня 2017 року позивач повторно звернулася до відповідача 1 із аналогічною заявою про надання відпустки, однак внесла корективи щодо дати початку відпустки - 26.04.2017 року.

Однак, позивачу не було надано жодної інформації щодо розгляду вищезазначених заяв.

Відтак, позивач 03.05.2017 року звернулась до відповідача 1 із заявою про надання можливості ознайомитися із розпорядженням від 24.04.2017 року №116 "Про упорядкування структури апарату районної державної адміністрації" та надання розпорядчого документу по заяві від 25.04.2017 року про надання відпустки з наступним звільненням по переводу в Гайсинську районну раду.

Проте, жодної відповіді на вищезазначені заяви позивач не отримала.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 травня 2016 року (ОСОБА_3 № 889), визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

ОСОБА_3 регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (частина перша статті 3 Закону № 889).

Статтею 45 Конституції України закріплено право кожного, хто працює, на відпочинок, яке, як зазначено у цій статті, забезпечується наданням, у тому числі, оплачуваної щорічної відпустки.

15 листопада 1996 року Верховною Радою України прийнятий ОСОБА_3 України Про відпустки № 504/96-ВР (далі ОСОБА_3 № 504/96-ВР), який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (ч. 1). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону (ч. 3).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються види відпусток, до якої, зокрема, належить щорічна основна відпустка.

Окрім того, тривалість відпусток визначається Законом № 504/96-ВР, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (частина 1 статті 5 Закону № 504/96-ВР).

Відповідно до ст. 10 цього Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (ч. 5). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (ч. 10). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (ч. 11).

Згідно ст. 79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості.

Так, як встановлено судом, позивач 24.04.2017 року звернулася з заявою про надання основної щорічної відпустки за період роботи з 14.04.2016 року по 13.04.2017 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, додаткову відпустку за 2017 рік відповідно до ст.58 ЗУ "Про державну службу", додаткову відпустку відповідно до ст.19 ЗУ "Про відпустки".

Проте, на даній заяві поставлено резолюцію, якою голова Гайсинської РДА заперечив у наданні відпустки позивачу. З даним розпорядженням позивач відмовилася ознайомлюватися, про що складено акт №1 про відмову працівника ознайомитись з розпорядженням.

25 квітня 2017 року позивач повторно звернулася до голови Гайсинської РДА із аналогічною заявою про надання відпустки, однак внесла корективи щодо дати початку відпустки - 26.04.2017 року, проте жодної відповіді на дану заяву позивач не отримала.

27 червня позивач звернулася з заявою до голови Гайсинської РДА про отримання відпустки та усіх належних виплат.

27 червня 2017 року позивач отримала відповідь, що 24.04.2017 року ОСОБА_1 була проінформована про зміну структури апарату райдержадміністрації та її звільнення, відповідно до ч.1ст.40 КЗпП України та ст.43 ЗУ "Про державну службу". Також зазначено, що право отримати відпустку завчасно, з врахуванням розумних термінів ОСОБА_1 не використала, відтак відпустка з 29.06.2017 року не може бути надана.

Разом з тим, що не заперечувалось та не спростовувалось відповідачем, відповіді на заяви позивача від 24 квітня 2017, 25 квітня 2017 року та 03 травня 2017 року останнім не надавалися, а лише було поставлено резолюції з якими позивач відмовилася ознайомлюватися, про що складено акт відмови.

В контексті вищезазначеного, судом встановлено, що на заяви позивача про надання щорічної основної відпустки жодної відповіді головою Гайсинської РДА надано не було, що в свою чергу свідчить про його бездіяльність.

Разом з тим, що стосується вимоги про стягнення з Гайсинської РДА невиплаченої ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 57 ЗУ "Про державну службу", судом встановлено, та не заперечується позивачем, що розпорядженням №36-рк від 30 червня 2017 року "Про звільнення ОСОБА_1Л." позивачу виплачено компенсацію за 59 календарних днів, а саме: частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 14.04.2016 року по 13.04.2017 року 28 календарних днів, додаткову відпустку за 2017 рік 15 календарних днів, додаткову соціальну відпустку за 2017 рік 10 календарних днів та 6 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 14.04.2017 року по 30.06.2017 року, відповідно до ст. 54 ЗУ "Про відпустки".

Однак позивач зазначила, що їй не була виплачена грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки. Разом з тим, суд зауважує, оскільки, грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується при наданні щорічної відпустки і не виплачується при виплаті компенсації за її невикористання, в контексті зазначеного, у задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що при розрахунку з позивачем після її звільнення, відповідач діяв у межах та у спосіб визначених чинним законодавством України.

Щодо стягнення з Гайсинської РДА моральної шкоди на користь позивача у розмірі 10000 (десять тисяч) грн., суд виходив з наступного.

Згідно п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом вимог п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суду, позивачем не було надано жодних доказів, які б свідчили про погіршення стану його здоровя, саме в звязку із ненаданням їй відпусток, не наведено жодного мотиву визначеної суми, а саме 10000 (десять тисяч) грн., та не зазначено у чому саме полягає причинний звязок між завданою їй шкодою та діями посадових осіб Гайсинської РДА.

Отже, підтверджуючих фактів заподіяної позивачеві моральної чи фізичної шкоди, страждань або втрат немайнового характеру не встановлено, а відтак, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність голови Гайсинської районної державної адміністрації ОСОБА_2 що полягає у ненаданні ОСОБА_1 відпусток, відповідно до заяв від 24.04.2017 року та 25.04.2017 року, а також ненаданні відповіді на заяву від 03.05.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна