Справа № 804/583/17
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2017 р. Справа № 804/583/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1, Ц
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей - Колект" до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про скасування постанови в частині та зобовязання вчинити певні дії,
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у справі № 804/9521/15 (суддя Турова О.М.) відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про скасування постанови в частині та зобовязання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у справі № 804/9521/15 залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 відкрито провадження у справі № 804/583/17 та призначено її до розгляду на 01.03.2017 о 15:30. Останнє судове засідання призначено на 19.04.2017.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Розгляд справи просив здійснювати в порядку письмового провадження, про що зазначив в позовній заяві.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно ч.6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За умовами вказаного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором
За умовами означеного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором від 22.06.2007 наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 47,3 кв. м, за адресою Дніпропетровська область., м.Дніпропетровськ, вул. Бабушкіна, 9 А, кв. 5.
Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору зареєстровано в Державному реєстрі іпотек.
12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей - Колект» відповідно до договору факторингу № 1 свої права вимоги за зобовязаннями позичальника по кредитному договору.
Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору відступлено ТОВ «Кей -Колект» та зареєстровано в державному реєстрі іпотек.
Як вказав позивач, накладений державним виконавцем арешт, порушує права ТОВ «Кей - Колект», як кредитора, який має переважне право перед іншими на задоволення своїх вимог.
Суд зазначає. що загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (який був чинний на момент звернення позивача до суду та на момент накладення арешту на майно ОСОБА_2Г.) (далі - Закон № 606-ХІV). Згідно із частиною першою статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Арешт і вилучення майна боржника врегульований статтею 57 Закону, відповідно до якої (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:
винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;
винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;
винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, накладення арешту на майно боржника повинно бути співрозмірним сумі стягнення, з урахуванням інших витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Для цього може бути накладено арешт на все майно боржника або на окремі предмети.

Як встановлено судом, арешт на майно боржника - ОСОБА_2, а саме: квартиру, загальною площею 47,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 накладався відповідачем на виконання ухвали Жовтневого районного суду від 17.06.2009 по справі №2-3289 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаній цивільній справі прийнято лише рішення про накладення арешту на майно, а тому права позивача як іпотекодержателя не були порушені. За правилами статті 56 Закону № 606-ХІV на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Тобто, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до статті 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням вимог Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV "Про іпотеку" (далі - Закон № 898-ІV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку". Згідно із частиною першою статті 33 цього Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону № 898-ІV).

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналізуючи вищевказані положення Закону, Верховний Суд України у постанові від 4 лютого 2015 року (справа № 6-238цс14) вказав на те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку"). У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Як встановлено судом та підтверджується витягом з АСВП по ВП № 13639022 від 05.04.2017, наданого відповідачем до матеріалів справи, оскаржена постанова державного виконавця від 09.07.2009 ВП №13639022, яка є предметом оскарження у даній адміністративній справі, виносилася відповідачем на виконання судового рішення ухвали про забезпечення позову в цивільній справі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2-3289/09, а не звернення стягнення на предмет іпотеки.

Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 28.09.2016 по справі №К/800/50295/15 (ЄДРСР 61821850).

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог ТОВ "Кей - Колект" та відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова або службова особа).

Керуючись статтями 70, 71, 72, 86, 94, 122, 128, 159-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей - Колект" до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про скасування постанови в частині та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1