Справа № 826/16039/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 липня 2017 року письмове провадження № 826/16039/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування наказу; зміна підстав формулювання підстав звільнення

Позивач - ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1138/к в частині зазначеної в ньому причини її звільнення - «за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» та дати її звільнення « 16 квітня 2015 року»;

змінити формулювання причин звільнення її з роботи з Міністерства юстиції України із «звільнити із займаної посади за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» на «звільнити із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України»;

змінити дату її звільнення з роботи з Міністерства юстиції України з 16 квітня 2015 року на день прийняття рішенням суду;

стягнути з Міністерства юстиції України на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач поштовим зв'язком надіслала до Міністерства юстиції України заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просила звільнити її цим днем відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України. Вказує, що відповідна заява надійшла до Міністерства юстиції України 30 березня 2015 року, що визнається Міністерством у адресованому їй листі від 10.06.2015 року № ПІ-Р-1320/14.

Позивач зазначає, що закон гарантує кожному працівнику право бути звільненим за частиною 1 статті 38 за умови попередження про це власника за два тижні. Враховуючи, що у Міністерстві юстиції України було отримано її заяву звільнення 30 березня 2015 року, її повинні були звільнити щонайпізніше 13 квітня 2015 року.

Натомість спірним наказом Міністерства юстиції України № 1138/к від 16.04.2015 року її звільнено за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

В судових засіданнях позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю та просили суд скасувати оскаржуваний наказ як протиправний, а з метою відновлення порушеного права позивача зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення її з роботи змінити дату її звільнення з роботи; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача - Міністерства юстиції України заперечував щодо задоволення позову, зазначивши, що при прийнятті наказу № 1138-р від 16.04.2015 року відповідач діяв на підставі, в межах повноважень і відповідно до діючого законодавства. Повідомив, що надсилання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням після того, як виникли підстави для припинення державної служби за порушення присяги, є ніщо іншим як намаганням уникнути відповідальності. А обов'язок відповідача звільнити працівника на підставі статті 38 КЗпП України виникає у випадку відсутності інших підстав для звільнення, зокрема, з ініціативи власника.

Однак, у даному випадку, мало місце порушення присяги державного службовця ОСОБА_1 під час перебування на посаді начальника Управління.

Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд, відповідно до ч. 4 ст. 126 КАС України, ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила публічну службу на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства юстиції України.

30.03.2015 року позивач подала до Міністерства юстиції України заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП.

Позивач вказує, що оскільки вона надіслала заяву про звільнення (попередив власника письмово про розірвання трудового договору) 30 березня 2015 року, то останнім днем роботи є 13 квітня того ж року.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 17.03.2015 року № 535/к проведено службове розслідування стосовно ОСОБА_1 щодо недодержання законодавства про державну службу. Відсторонено ОСОБА_1 від займаної посади на період проведення службового розслідування стосовно неї.

За наслідками проведеного службового розслідування комісією складено акт службового розслідування від 25.03.2015 року, згідно висновків якого комісією встановлено,що підроблення офіційного документу Міністерства юстиції України сталося ймовірно з відома ОСОБА_1, а це в свою чергу свідчить про порушення нею законодавства про державну службу.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2015 року № 1138/к припинено державну службу ОСОБА_1 заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства 16 квітня 2015 року та звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця (п. 6 ч.1. ст. 30 Закону України «Про державну службу»).

З вказаним наказом про звільнення та підставами звільнення позивач не погодилася, тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд враховує наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовує Закон України «Про державну службу» № 3723-ХIІ від 16.12.1993 (далі - Закон № 889-VIІІ).

При цьому, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відносини публічної служби характеризуються спеціальною, відмінною від трудових відносин, процедурою призначення та звільнення з роботи особи, яка перебуває на публічній службі та проходження публічної служби.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону № 3723-ХІІ.

Водночас, загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Так, відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Статтею 39-1 КЗпП України передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 30 березня 2015 року відповідач отримав поштовим зв'язком заяву ОСОБА_1 від 27.03.2017 року про звільнення з посади за власним бажанням з 30.03.2015 року. Двотижневий строк попередження про наступне вивільнення сплив 13.04.2015 року.

Під час розгляду справи представник Міністерства юстиції України повідомив, що ОСОБА_1 продовжувала виконувати свої обов'язки 15 та 16 квітня 2015 року та не наполягала на звільненні, у зв'язку із чим трудові правовідносини між позивачем та Міністерством юстиції України продовжено.

Згідно табелю обліку робочого часу працівників Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства Юстиції України за квітень 2015 року заступник начальника управління - начальник відділу ОСОБА_1 з 01.04.2015 року по 14.04.2015 року перебувала на лікарняному, 15 та 16 квітня 2015 року зазначено як робочі дні, відповідно в табель внесено відомості про 2 дні явок позивача на роботу.

Позивач під час розгляду справи повідомила, що 15 квітня 2015 року вона прийшла на роботу забрати свої речі, так як вважала себе звільненою відповідно до раніше поданої нею заяви з 13.04.2015 року. Будь - яких доручень 15.04.2015 року від свого керівника вона не отримувала, документів на неї не розписували та вона їх не виконувала.

Судом у якості свідка допитано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - головного спеціаліста Департаменту конституційного, адміністративного та процесуального законодавства.

Свідок повідомила, що 2 рази протягом місяця вона складає табель використання робочого часу за усним дорученням свого керівника на підставі інформації, що надає в телефонному режимі відділ кадрів та бухгалтерія. Вона особисто надану їй інформацію не перевіряє, лише вносить в табель робочого часу відомості, що їй надано зазначеними відділами.

У судовому засіданні також встановлено, що 15 та 16 квітня 2015 року обов'язки начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства виконувала ОСОБА_4, - заступник начальника відділу.

Під час розгляду справи її допитано в якості свідка, яка повідомила, що після виходу з відпустки, з середини квітня 2015 року (по табелю робочого часу з 14.04.2015 року), вона виконувала обов'язки керівника управління, оскільки її повідомили про звільнення її безпосереднього керівника ОСОБА_1 з посади. Позивача на роботі вона не бачила.

Згідно довідки б/д, б/н заступника директора Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства - начальника управління конституційного та адміністративного законодавства - ОСОБА_5, в управлінні не виявлено документів виконаних ОСОБА_1 15 та 16 квітня 2015 року.

На вимогу суду відповідних документів виконаних позивачем у спірний період часу відповідачем не надано.

Вищевказаним спростовуються доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 продовжувала трудові відносини з Міністерством юстиції України 15 та 16 квітня 2015 року.

Разом з цим, вимоги трудового законодавства свідчать про те, що ст. 38 КЗпП зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причиню.

З огляду на вищевикладене, слід підкреслити, що обов'язком власника підприємства є розгляд заяви позивача про звільнення за підставами зазначеними в ч.1 ст.38 КЗпП України.

Однак, відповідач не розглянув заяву позивача від 27.03.2015 року, не відреагував на неї.

У справах про оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

За змістом вказаних вимог, суб'єкт владних повноважень повинен був мотивувати своє рішення щодо звільнення позивача, саме на підставі п. 6 ч. 1 ст.30 Закону України «Про державну службу», а не ч. 1 ст.38 КЗпП України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» за наявності не розглянутої заяви позивача про звільнення за власним бажанням у порядку ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Також, слушними є доводи позивача, що обмеження щодо звільнення працівника у період непрацездатності стосується тільки звільнення з ініціативи власника, та не розповсюджується на звільнення працівника за власним бажанням, а тому суд бере до уваги посилання позивача на порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача з займаної посади.

Таким чином, наказ Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_1 №1138 від 16.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 за порушення присяги державного службовця є таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, встановивши, що звільнення проведено незаконно, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причин відповідно до статей 38 чи 39 КЗпП України.

Зважаючи на вищевикладене, суд, для ефективного захисту порушеного права позивача, дійшов висновку про необхідність зміни підстави звільнення позивача - ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 14.04.2015.

Таким чином, суд відмовляє в задоволення позовної вимоги про скасування спірного наказу.

Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що у даному випадку має місце звільнення позивача із допущенням порушення в частині зазначення підстав такого звільнення, що у правовідносинах, що склалися не має наслідком поновлення на роботі та не призводить до вимушеного прогулу, оскільки позивачем самостійно, за власною ініціативою реалізовано своє право на припинення трудових відносин. Отже, факт наявності вимушеного прогулу відсутній, тому і підстави для стягнення середнього заробітку відсутні.

Позивачем відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України не надано суду доказів того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало її працевлаштуванню.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів суду правомірність оскаржуваного рішення ( наказу), прийнятого стосовно позивача.

За таких обставин позов ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Задовольнити позовні вимоги частково

2. Змінити пункт перший наказу Міністерства юстиції України №1138-к від 16.04.2015 виклавши його в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства юстиції України за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 14.04.2015».

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов