Справа № 819/1523/16
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/2591/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Костіва М.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

представника апелянта: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Професіонал» до Головного управління Державної фіскальної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

29.11.2016р. позивач ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Професіонал» звернувся в суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.08.2016 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Головне управління Державної фіскальної служби України в Тернопільській області подав апеляційну скаргу, покликаючись на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт просить суд, постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року скасувати та прийняти нову, якою відмовити в позові.

Представник апелянта ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, податковий орган 29.06.2016 року провів документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ТБК «Професіонал» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року.

За результатами перевірки, складено акт перевірки в якому зазначено порушення податкового законодавства, а саме:

- п.44.1 ст.44, ст.134 ПК України, занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету за 2015 року в сумі 2467783,00 грн.;

- п.44.1 ст.44, ст.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК України, занижено податок на додану вартість на загальну суму 2693192,00 грн.;

- п.201.10 ПК України, несвоєчасно зареєстровано податкові накладні на суму 23549,72 грн.

На підставі складеного акта перевірки податковий орган 08.08.2016 року прийняв податкове повідомлення рішення № яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість на суму 4039788 грн., в тому числі 1346596 грн. штрафних санкцій.

Таких висновків податковий орган дійшов з огляду на те, що перевіркою не підтверджено фактичних господарських відносин позивача з ТОВ «Вейсес», ТОВ «Домус Альянс», ТОВ «Ідеал Інвест», ТОВ «Зеріс», ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал», ТОВ «Оптіма плюс ЛТД».

Суд першої інстанції встановив, що між позивачем ОСОБА_4 «Торгівельно-будівельна компанія «Професіонал» ( покупець) та ТОВ "Вейсес", ТОВ "Домус Альянс", ТОВ "Ідеал Інвест", ТОВ "Зеріс", ТОВ "Компанія Лакшері Кепітал", ТОВ "Оптіма плюс ЛТД" (постачальники) укладено договори поставки товару (а.с. 234, 237, 258, 271, 280).

Згідно даних договорів постачальник зобов'язується протягом дії даного договору поставити та передати у власність Покупця товар за цінами, в асортименті (по номенклатурі) і кількості, узгоджується Сторонами в рахунках та видаткових накладних, а Покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його на умовах, установлених даним Договором, (пункт 1.1 договору).

Так, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаними договорами, позивач надав видаткові накладні, податкові накладні, довіреності працівникам товариства на отримання товарно-матеріальних цінностей, товарно-транспортні накладні, подорожні листи вантажних автомобілів, довіреності на отримання цінностей, договори поставки товару, договори оренди транспортних засобів, договори купівлі-продажу (т.1 а.с.113-248, т.2 а.с.1-40)

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження мети вказаних господарських операцій та використання придбаного товару у своїй господарській діяльності позивач надав видаткові накладні згідно яких придбаний у своїх контрагентів товар згідно замовлень реалізував своїм покупцям, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, позивач придбав товари і послуги у контрагентів, оплатив їх, отримав первинні документи та придбанні товари і послуги використав у своїй господарській діяльності. Чистий дохід від реалізації продукції контрагентам - покупцям становить 36745000 грн. що зазначено в акті перевірки.

На момент здійснення спірних господарських операції та видачі податкових накладних позивач та контрагенти були юридичними особами, зареєстровані у встановленому законом порядку як платники податку. Розрахунки між сторонами проведені, заборгованість перед контрагентами відсутня.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що перевезення товару проводилось власними засобами ОСОБА_4 «ТБК «Професіонал» тобто, орендованими транспортними засобами, що підтверджується дорожніми листками, подорожніми листами вантажного автомобіля. ( Т.1 а.с. 153,214-219, 240-245, 249-251 )

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Із змісту п.198.2 статті 198 ПК України видно, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В п.198.3 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи судом визнані недійсними не були, судових спорів щодо правильності їх складання немає, відсутні докази, які свідчать про те, що наведені в них відомості не відповідають дійсності та свідчать про фіктивність господарської операції.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що витрати, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та податковий кредит формуються за наслідками реальної господарської операції, що підтверджується первинними документами в рамках господарської діяльності платника податків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що представлені позивачем первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та підтверджують реальність (товарність) здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами.

Платник податку на додану вартість ( покупець товару ) не має обовязку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу протиправну діяльність будь-кого з контрагентів.

Отже, платник податків, який придбав товар в особи та отримав послуги в контрагента, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватись до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом.

Не приймає до уваги за безпідставністю колегія суддів доводи апелянта про те, що відносно контрагентів порушені кримінальні справи що свідчить про безтоварність господарських операцій виходячи з наступного.

ч. 4 ст. 72 КАС України передбачено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Отже, обов'язковість врахування адміністративним судом обставин, встановлених вироком, якщо вони стосуються безпосередньо тієї особи, щодо якої ухвалено вирок. Водночас, встановлені вироком суду у кримінальній справі обставини, що свідчать про наявність складу злочину у діяннях фізичної особи, не можуть вважатися обов'язковими для адміністративного суду під час надання ним оцінки податковій поведінці юридичної особи, працівником або представником якої була фізична особа, щодо якої ухвалено вирок.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що предметом доказування у даній справі є правомірність формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з придбання у контрагентів ТОВ "Вейсес", ТОВ "Домус Альянс", ТОВ "Ідеал Інвест", ТОВ "Зеріс", ТОВ "Компанія Лакшері Кепітал", ТОВ "Оптіма плюс ЛТД товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим, обставини здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами в рамках розгляду кримінальних справ не встановлювались, оскільки, відсутній вирок суду на час прийняття судового рішення.

Тому, доводи апелянта про те що відносно контрагентів проводиться досудове розслідування не мають доказового значення для даної справи.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги за безпідставністю доводи апелянта про те, що в укладених договорах між позивачем та контрагентами не передбачено та не визначено дати, місця поставки товару чи дати, часу, місця переходу права власності на товар, не обумовлені умови перевезення. Оскільки, договори поставки є дійсними, рішення суду про визнання їх недійсним відсутні, а тому дані договори у відповідності до ст. 204 ЦК України є правомірними та є обов'язковими для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

ст.ст. 265-267 ГК України передбачено, що істотними умовами договору поставки є предмет договору - власне встановлення обовязку продавця поставити товар і обовязок покупця прийняти та оплатити отриманий товар.

З аналізу змісту договорів поставки видно, що всі істотні умови договорів поставки передбачені волевиявленням сторін та вимогам ЦК України та ГК України дотримані.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, не зазначення дати, місця поставки товару чи дати, місця переходу права власності на товар, умови перевезення не впливає на господарські відносини з контрагентами та уточнюються в момент виконання умов договору.

Договір поставки є цивільно-правовим, а отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства. Якщо ж договір пов'язаний зі сплатою податків і, на думку суб'єкта владних повноважень, спрямований на ухилення від їх сплати, останній, за допомогою адміністративних заходів, уповноважений відновити публічний порядок.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки, субєкт владних повноважень діяв не в межах повноважень та не у спосіб передбачений законом та Конституцією України.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, ст.195, ст.198, ст.205, ст.206, ст.254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України в Тернопільській області залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.01.2017р. у справі за № 819/1523/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Суддя ОСОБА_5
Суддя ОСОБА_6
Суддя ОСОБА_7

Ухвала складена в повному обсязі 24.07.2017 року.