Справа № 514/1705/16-а
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 514/1705/16-а

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко П.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Градовського Ю.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 15 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області, 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулися до виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Тарутинської селищної ради № 482 від 24 листопада 2016 року «Про надання дозволу на встановлення навісу в примикання до приміщення автостанції», яким надано дозвіл ФОП ОСОБА_3 на установку навісу до будівлі автостанції та над платформами прибуття автобусів по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Тарутинської селищної ради № 482 від 24.11.2016р. не відповідає вимогам діючого законодавства, а саме Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», крім того, на думку позивачів, оскаржуване рішення винесено виконавчим комітетом з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, як таке, що порушує їх права.

Постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 15 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 15 травня 2017 року скасувати та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони в судове засідання не прибули, ОСОБА_3 та голова Тарутинської селищної ради подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а тому, на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі (автостанції) розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Згідно договору оренди землі від 15 грудня 2015 року ОСОБА_3 було передано в оренду на 49 років земельну ділянку для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,0826 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-38).

23 листопада 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до голови Тарутинської селищної ради Одеської області з заявою про надання дозволу на будівництво навісу над платформами прибуття та відправлення автобусів та залу очікування пасажирів (автостанції) за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Одеської області № 482 від 24 листопада 2016 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на установку навісу до будівлі автостанції та над платформами прибуття автобусів по АДРЕСА_1.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що будівництво навісу автостанції порушує його права, оскільки конструкція навісу автостанції є небезпечною та може складати небезпеку особисто для нього у випадку його перебування під навісом. Також позивач вважає рішення виконкому Тарутинської селищної ради Одеської області протиправним, оскільки виконком, на його думку, перевищив свої повноваження та не мав права надавати дозвіл на будівництво вказаного навісу автостанції.

Позивач ОСОБА_4 вважає, що зазначена конструкція навісу автостанції порушує його права в частині того, що поряд з навісом автостанції у нього є нерухоме майно у якому він здійснює підприємницьку діяльність і зазначений навіс автостанції може йому заважати у випадку під'їзду до вказаної нерухомості вантажного або іншого крупно габаритного транспорту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом не було встановлено порушення прав, свобод або інтересів позивачів оскаржуваним рішенням, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради № 482 відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Судом не встановлено, що оскаржуване рішення Тарутинської селищної ради якимось чином породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивачів, а тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з недоведеністю позивачами наявності порушеного права.

Доводи апеляційної скарги щодо прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення з порушенням норм чинного законодавства, а саме з перевищенням своїх повноважень, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Згідно з п.п. 42, 44 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

На підставі п.1 пп. б) ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі якщо селищні ради не утворили виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження таких органів виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлення порядку розміщення на території населеного пункту малих архітектурних форм/тимчасових споруд належить до компетенції саме сільських, селищних, міських рад, а тому відсутні порушення з боку відповідача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Тарутинського районного суду Одеської області від 15 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області, 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: