Справа № 823/193/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/193/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

20 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову начальника управління Держпраці у Черкаській області Лазарєвої О.М. про накладення штрафу уповноваженими особами № 23-16-14/0005-030 від 20.01.2017.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що у період з 05.01.2017 по 06.01.2017 головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Слиньком А.М. та головним державним ревізором-інспектором Лисянського відділення Звенигородської ОДПІ Гладченком В.В. проведено перевірку додержання ФОП ОСОБА_2 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки складено акт від 06.01.2017 № 23-16-14/0005, відповідно до якого було встановлено порушення позивачем ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Так, у ході перевірки виявлено, що в трудових відносинах з підприємцем ОСОБА_2 знаходяться такі наймані працівники: ОСОБА_6 - продавець в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" ФОП ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 18.07.2013 (копія трудового договору). На вимогу державного інспектора з питань праці станом на 06.01.2017 підприємець ОСОБА_2 не надала на перевірку: табель обліку використання робочого часу всіх працюючих (завірені копії); графіки роботи працівників (завірені копії); графік відпусток працівників (завірені копії); бухгалтерські та інші документи, які відображають нарахування заробітної плати (завірені копії); бухгалтерські та інші документи, які відображають виплату заробітної плати (завірені копії), що свідчить про те, що роботодавець станом на 06.01.2017 не забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, чим порушено вимоги статті 30 Закону України "Про оплату праці".

06.01.2017 позивач ознайомилася з вказаним актом перевірки та надала пояснення, що ОСОБА_6 - це її син. Він знятий з обліку, як найманий працівник в травні 2016 року. Що стосується табелів, то вони є, проте в зв'язку з ремонтом, що відбувається в житловому приміщенні позивача, вона не може їх знайти.

У зв'язку з виявленим порушенням законодавства про працю винесено припис № 23-16-14/0005-0003 від 06.01.2017 про усунення виявлених порушень, одночасно з яким складено протокол № 23-16-14/0003 від 06.01.2017 про вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП.

20.01.2017 начальником управління Держпраці у Черкаській області Лазарєвою О.М. винесено постанову № 23-16-14/0005-030 про накладення на позивача штрафу в розмірі 3200,00 грн.

Вважаючи постанову незаконною, позивач звернулася до суду.

Задовольняючи позов, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження зафіксовані у акті перевірки порушення, у зв'яжу із чим оскаржувана постанова відповідача підлягає скасуванню, так як її прийнято протиправно.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що у Державної служби України з питань праці у Черкаській області були наявні правові підстави для призначення і проведення позапланової перевірки додержання законодавства про працю у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2.

Такого висновку місцевий адміністративний суд дійшов на підставі комплексного аналізу чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів, зокрема, Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" № 877-V від 05.04.2007, Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 № 390, Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340.

При цьому, відповідно до ст. 6 Закону України "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 03.11.2016 № 1728-VIII дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час проведення заходів нагляду (контролю) Державною службою України з питань праці та її територіальними органами

Також судом враховано наявність листа Управління соціального захисту населення Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області № 1513-07 від 26.10.2016, відповідно до якого відповідачеві надісланий список суб'єктів господарювання, які заплановані для перевірки робочою групою по проведенню інвентаризації об'єктів оподаткування, які розташовані на території району на предмет використання праці неоформлених найманих працівників та згоди Держпраці на проведення перевірки.

З матеріалів справи встановлено, що 05.01.2017 позивач отримала копію направлення на проведення перевірки № 2089 від 23.12.2017 та 06.01.2017 отримала копію акту перевірки № 23-16-14/0005 від 06.01.2017, про що свідчить її підпис як на вказаному направленні так і на акті перевірки.

З урахуванням наведеного, під час вирішення спору судом встановлено наявність правових підстав для проведення відповідачем перевірки позивача, а також правомірність дій посадових осіб відповідача під час її проведення.

Зазначені висновки суду першої інстанції сторонами не заперечуються і підстави для висновку про їх помилковість у апеляційного суду відсутні.

Надаючи оцінку правомірності постанови відповідача від 20.01.2017 № 23-16-14/0005-030 про накладення на позивача штрафу в розмірі 3200,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Підставою для притягнення позивача до відповідальності слугувало виявлене під час проведення перевірки порушення ФОП ОСОБА_2 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Висновок про недотримання позивачем вимог наведеної норми права відповідач обґрунтував тим, що під час перевірки було встановлено факт перебування у трудових правовідносинах з підприємцем ОСОБА_2 найманого працівника ОСОБА_6, який працює продавцем у належному позивачеві магазині.

Проте, на вимогу співробітників відповідача, позивач не надала документів: табель обліку використання робочого часу всіх працюючих (завірені копії); графіки роботи працівників (завірені копії); графік відпусток працівників (завірені копії); бухгалтерські та інші документи, які відображають нарахування заробітної плати (завірені копії); бухгалтерські та інші документи, які відображають виплату заробітної плати (завірені копії).

Згідно з позицією відповідача, ненадання зазначених документів станом на час проведення перевірки свідчить про те, що роботодавець не забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Колегія суддів, дослідивши наявні у матеріалах справи документи, вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

У матеріалах справи міститься копія трудового договору від 01.05.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, відповідно до умов якого працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця продовольчих товарів, дотримуватися розпорядку робочого часу, правил техніки безпеки, вести торгівлю продовольчими товарами, дотримуватися санітарних правил, нести повну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей (а.с. 12).

Зазначений трудовий договір було розірвано сторонами 31.05.2016 на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, що підтверджується підписами сторін на зазначеному договорі. 23.01.2017 даний договір знятий з реєстрації у Лисянському районному центрі зайнятості.

Відповідно до копії виписки Пенсійного фонду України з індивідуальних відомостей про застраховану особу, нарахування позивачем заробітної плати на користь ОСОБА_6 здійснювалося до травня 2016 року включно. Після цього заробітна плата не виплачувалася.

Отже, станом на час проведення перевірки та прийняття спірного рішення ОСОБА_6 не перебував із позивачем у трудових відносинах.

Колегія суддів враховує доводи відповідача з приводу того, що ця обставина не виключає обов'язку суб'єкта господарювання забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку на час трудових відносин із найманим працівником.

Під час вирішення спору апеляційним судом встановлено, що позивачем такий облік здійснювався.

Так, зокрема, у матеріалах справи наявні копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ФОП ОСОБА_2 (Форма № 1ДФ). На зазначених податкових розрахунках наявні штампи Лисянського відділення Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області про їх отримання.

З метою з'ясування достовірності наведених у цих розрахунках відомостей, а також факту подання названих розрахунків до ДПІ, судом апеляційної інстанції було направлено відповідний запит від 12.06.2017 № 823/193/17/4040/2017 до Лисянського відділення Звенигородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області.

03.07.2017 на адресу Київського апеляційного адміністративного суду надійшов лист від 23.06.2017 за № 382/23-18-13-552, у якому податковий орган підтвердив обставини щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку (ОСОБА_6 ІПН НОМЕР_1), і сум утриманого з них податку ФОП ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) за 1-4 квартали 2013, 2014, 2015 та 2016 років, а також факт реєстрації у Лисянському відділенні Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ФОП ОСОБА_2 (Форма № 1ДФ), а саме: 29.10.2013 вхідний № ; 08.01.2017 б/н; 11.07.2014 вхідний № ; 02.10.2014 вхідний № ; 15.01.2015 вхідний № ; 23.04.2015 вхідний № ; 07.07.2015 вхідний № ; 02.10.2015 вхідний № ; 05.01.2016 вхідний №; 12.04.2016 вхідний № ; 04.07.2016 вхідний № .

Отже, доводи відповідача про те, що зазначені документи не існували на час проведення перевірки та прийняття спірного рішення, а були складені позивачем пізніше з метою уникнення відповідальності, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Крім того, на вимогу суду першої інстанції, який відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі, унормованого ч. 4,5 ст. 11 КАС України, запропонував позивачеві надати докази, яких у справі не вистачає, було надано також розрахунково-платіжні відомості за 2013-2016 роки, табель обліку робочого часу за 2013-2016 роки, графік відпусток працівника СПД ФО ОСОБА_2 за 2013-2016 роки, графік роботи працівника ОСОБА_6 за 2013-2016 роки, заяви про надання відпустки та накази про надання відпусток ОСОБА_6 за 2013-2016 роки та книгу наказів ОСОБА_2

Крім того, суд першої інстанції також правильно звернув увагу на те, що постановою судді Лисянського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2017 року у справі № 700/19/17 (провадження № 3/700/17/17) справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутності адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 27.02.2017.

Положеннями ч. 1 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає юридично правильним висновок суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження зафіксовані у акті перевірки позивача порушення нею вимог законодавства про працю, у зв'яжу із чим оскаржувана постанова відповідача підлягає скасуванню, так як її прийнято протиправно.

Крім того, на думку колегії суддів, ненадання під час перевірки на вимогу посадових осіб органу Держпраці документів не можна ототожнювати із незабезпеченням достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, оскільки це два різні склади правопорушення, за кожен з яких чинним законодавством передбачено відповідальність.

Незабезпечення роботодавцем достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці має місце у разі виявлення у наданих документах розбіжностей, або інших недоліків, які дають підстави стверджувати про недостовірність наведених в облікових документах відомостей або відсутність таких облікових документів взагалі.

Відповідальність за таке порушення передбачено абз. 8 ч. 2 ст. 265 КзПП - порушення інших вимог трудового законодавства. Санкцією за таке правопорушення є накладення штрафу у розмірі мінімальної заробітної плати.

Відмова ж надати наявні (існуючі) документи на вимогу відповідного органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, кваліфікується як створення перешкод у діяльності цього органу за ч. 1 ст. 188-6 КУпАП, оскільки фактично позбавляє можливості зазначений орган провести відповідну перевірку.

У даному випадку, позивач не зазначала про відсутність у неї запитуваних документів, а навпаки, вказала що вони є в наявності, проте надати їх до перевірки не має можливості з огляду на ремонт у її житловому приміщенні.

Такі дії не можуть кваліфікуватися, як незабезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, оскільки орган Держпраці об'єктивно позбавлений можливості надати оцінку достовірності наведеним у таких документах відомостям.

Неправильна кваліфікація вчиненого порушення є самостійною підставою для скасування спірного рішення.

Посилання відповідача на відсутність облікових документів на час перевірки та подальше їх складення з метою уникнення відповідальності, наразі є лише припущенням контролюючого органу, яке, не може бути прийняте судом до уваги з огляду на наявні у справі матеріали та в контексті, зокрема, того, що під час розгляду справи апеляційним судом було перевірено і встановлено, що, зокрема, документи податкової і бухгалтерської звітності існували на час проведення перевірки та прийняття спірного рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідача про притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу за порушення ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» не ґрунтується на вимогах закону, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

З приводу доводів апелянта про те, що суд безпідставно стягнув з відповідача суму сплаченого позивачем судового збору, так як органи Держпраці звільнені від його сплати в силу п. 20 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія судді зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами п. 20 ч. 1 ст. 5 цього ж Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, структурні підрозділи виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об'єднаних територіальних громад, на які покладені функції із здійснення контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

З урахуванням наведених правових норм, відповідач звільнений від сплати судового збору за подання ним заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Поряд із цим, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що за результатом розгляду і вирішення справи суд першої інстанції прийняв рішення, яким повністю задовольнив позовні вимоги сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, то у відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України суд правильно розподілив судові витрати, стягнувши понесені позивачем витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Стягнення ж, у розглядуваному випадку, таких витрат за рахунок Державного бюджету України, на чому наполягає відповідач, чинним законодавством не передбачено.

Водночас, розширене тлумачення наведених правових норм, на думку колегії суддів, є неприпустимим.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Державної служби України з питань праці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 21 липня 2017 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.