Справа № 243/4336/17
Суддя: Сидоренко І. О.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2017 року м. Словянськ

приміщення суду за адресою: м. Словянськ, вул. Добровольського, 2

Словянський міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Сидоренко І.О.,

при секретарі судового засідання Рудь Т.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі № 11 Словянського міськрайонного суду Донецької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Словянського обєднаного УПФУ Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява ндрющенко ОСОБА_4 до Словянського обєднаного УПФУ Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії. Дана позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2017 року Постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області був задоволений адміністративний позив ОСОБА_3 до Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії, яким суд визнав незаконним рішення № 44 Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні позивачу льотної пенсії відповідно до п. а ст. 123 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.12.2016 року.

Дане рішення переглядалося в апеляційному порядку та набуло законної сили 28 березня 2017 року.

Зазначає, що звертався до суду з вимогою призначити 25 березня 2016 року, оскільки первісно звернувся до відповідача саме цієї дати.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 24.02.2016 року суд залишив позов в цій частині без розгляду, зазначивши, що позивач пропусти шестимісячний строк оскарження рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області.

Зазначає, що він перебував на лікуванні в Словянській поліклініці МЛ ім. Леніна з 13 грудня 2016 року по 28 грудня 2016 року, а 20.12.2016 року отримав наступну відмову про призначення пенсії рішенням № 44, після цього 27 грудня 2016 року звернувся з позовом про визнання незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року та № 44 від 20.12.2016 року.

10.04.2017 року позивач звернувся до суду заяву про видачу повного тексту Постанови суду від 24.02.2016 року Словянського міськрайонного суду Донецької області та Ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.03.2017 року, а 10.04.2017 року отримав всі необхідні документи для підготовки та подачі даного позову в суд, у звязку з чим вважає за можливе поновити визнати причину пропуску до суду поважною.

В рішенні № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії зазначено, що відповідно до наданих документів на момент звернення 25.03.2016 року його загальний страховий стаж становить 20 років 5 місяців 22 дні, з них стаж на підземних роботах 13 років 09 місяців 13 днів. Відповідач підтвердив, що він дійсно звертався з проханням призначити пенсію 25.03.2016 року. Також, в рішенні зазначено, що він надав довідку від 26.06.2016 року Словянської ОДПІ ГУ ДФС про сплату страхових внесків відповідно до договору про добровільну участь в системі загальнообовязкового державного соціального страхування за період з 01.03.2016 року по 31.03.2016 року. Однак, в довідці відсутній номер та дата видачі, в прізвищі наявна помилка, а також не розшифровані ініціали. З цих підстав відповідач відмовив у призначенні пенсії.

Уточнивши свої позовні вимоги зазначає, що відповідач при нарахуванні пенсії не врахував заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 рік (запис в трудовій книжці № 15, 16), тобто період роботи забійником до добичних дільницях. На його скаргу, в якій він просив перевірити правильність нарахування пенсії на підставі рішення Словянського міськрайонного суду від 01.12.2017 року, відповідачем було повідомлено, що врахований загальний стаж, який становить 21 рік 23 дні, в тому числі за списком № 1 шахтарі 14 років 10 місяців 21 день, військова служба 02 роки 14 днів, навчання, яке зараховано в загальний стаж 07 місяців 16 днів, коефіцієнт страхового стажу з розрахунку 1,35-0,47250. Середньомісячний заробіток для нарахування пенсії врахований за період роботи з 02.09.2004 року по 30.09.2016 року за даними Державного реєстру загальнообовязкового державного страхування, при коефіцієнті 1,49683 з застосуванням заробітної плати за 2015 рік, що становить 4881,81 грн. (3263,44 грн. х 1,49683).

Відповідно до п. 1 ст. 40 Закону України № 1058 для нарахування пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Довідки від 15.11.2014 року № 2214, № 2215 про заробітну плату за період роботи з червня 1984 року по липень 1993 року, видані структурним підрозділом «Управління допоміжних виробництв соціальної сфери» ДП «Орджонікідзевугілля» для нарахування пенсії не враховані, оскільки первинні документи знаходяться на зберіганні за адресою: м. Єнакієво, вул. Трестовська, 10, у звязку з чим відповідач не може перевірити законність їх видачі.

Просить суд поновити строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії за списком № 1 з 25.03.2016 року; визнати незаконним рішення № 25 від 24.006.2016 року Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії; зобовязати Словянське обєднане управління пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пільгову пенсію за списком 1 відповідно до п. а ст. 13 Закону України»Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при цьому при нарахуванні пенсії стаж роботу та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 27.07.1991 року.

Відповідачем по справі надано письмове заперечення на позов, яке обґрунтовано тим, що є підстави для закриття провадження у справі, оскільки в провадженні Словянського міськрайонного суду Донецької області перебувала справа за адміністративним позовом ОСОБА_3, під час судового розгляду позивачем надавалися суду уточнені позовні вимоги, які повністю кореспондуються з даним позовом. За результатами судового розгляду Словянським міськрайонним судом Донецької області постановлено Ухвала від 24 лютого 2017 року № 2-а/243/76/2017, відповідно до якої позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання незаконним рішення № 25 від 24 червня 2016 року залишені без розгляду, як такі, що заявлені з пропуском строку позовної давності.

Щодо вимог позивача про зобовязання відповідача призначити пенсію з врахуванням стажу роботи та заробітної плати за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року зазначають, що відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача стаж, визначений в заяві позивача, враховано, а саме: з 01.05.1985 року по 24.07.1991 рік, у звязку з чим вважають, що вимога стосовно врахування стажу за цей період безпідставна, оскільки він вже врахований при призначенні пенсії.

Щодо врахування довідок про заробітну плату для призначення пенсії зазначають, що відповідно до ч. 1 ст., 40 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058 врегульовано Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1. За змістом підпункту «в» пункту 7 Порядку заробітна плата для призначення пенсії за період роботи до 01 липня 2000 року підтверджується довідкою підприємства, установи, організації (форма і зміст довідки визначено в додатку 1 Порядку). Така довідка видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про та нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник бо особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (п. 17 Порядку).

Тобто, обовязковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати за період до 01 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами. Іншого чинним законодавством не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 року по справі 21-4722а15.

Також, зазначають, що 13.05.2017 року відповідачем направлений запит до Управління Пенсійного фонду в Дзержинському районі м. Харкова про проведення перевірки довідок про заробітну плату, наданих позивачем. Станом на теперішній час документи щодо результати перевірки до Управління не надходило. Отже, законних підстав для розрахунку та нарахування пенсії відповідно до довідок про заробітну плату, наданих позивачем, у відповідача не має.

Просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню позовної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_3, надала пояснення аналогічні обґрунтуванню письмового заперечення на позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2017 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання незаконним рішення, його скасування та зобовязання вчинити певні дії. Скасовано рішення № 44 Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 44 від 20 грудня 2016 року про відмову в призначенні пенсії. Зобовязано Словянське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_3 пільгову пенсію відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року з 01 грудня 2016 року.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року дана постанова суду залишена без змін.

Вищезазначеною постановою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2017 року встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії БТ-1 № 7340979, виданої на ім'я ОСОБА_3, позивач 14 червня 1984 року прийнятий учнем гірника очисного забою підземним на шахті «Юний Комунар» виробничого об'єднання «Орджонікідзевугілля». Навчався професії гірника очисного забою з відривом від виробництва, 02 серпня 1984 р. переведений гірником очисного забою підземним, 02 липня 1985 р. переведений учнем забійника підземним, навчався професії з відривом від виробництва, 05 серпня 1985 р. переведений забійником підземним 6 розряду, 24 липня 1991 р. переведений учнем майстра-підривника підземним, навчався професії майстра-підривника з відривом від виробництва, 07 жовтня 1991 р. переведений майстром-підривником підземним, а 14 липня 1993 року звільнений відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням (записи № 11-19). Зазначені записи у трудовій книжці виконані належними посадовими особами, засвідчені підписами начальниками відділів кадрів відповідних підприємств та скріплені їх печатками.

Також, при розгляді даної справи судом були встановлені ті обставини, що позивач не має можливості надати відповідача уточнюючи довідки, які вимагає відповідач, за незалежних від нього причин, так як ДП «Орджонікідзевугілля», відокремленими підрозділами якого є шахта «Юний Комунар» і шахта «Єнакіївська» на даний час зареєстроване у м. Харків, однак арбітражному керуючому документація не передана.

Постановою суду встановлено, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про відповідний стаж з відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також, при розгляді даної адміністративної справи встановлено, що відомості викладені в довідках, що видані ДП «Орджонікідзевугілля» 15 листопада 2014 року у м. Єнакієве, які містяться в пенсійній справі ОСОБА_3 щодо підтвердження періодів роботи на шахті «Юний Комунар» за період з 27.11.1981 року по 22.04.1982 року; з 14.06.1984 по 24.07.1991 року, з 24.07.1991 по 14.07.1993 року, повністю узгоджуються з трудовою книжкою позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 1 статті 72 КАС України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, виходячи з наведених приписів процесуального права, суд вважає, що вищенаведені обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Як видно з матеріалів справи, позивач звертався зі скаргою до відповідача, в якій наполягав, що відповідач не виконує рішення суду, оскільки при нарахуванні пенсії не враховані довідки, що підтверджують його заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 рік та просив перерахувати його заробітну плату виходячи з заробітної плати за цей період та застосувавши відповідний коефіцієнт.

Листом № 476-А-01 від 17.05.2017 року відповідач повідомив позивача про те, що його загальний стаж складає 21 рік 23 дні, в тому числі за списком 1 шахтарі 14 років 10 місяців 21 день, військова служба 02 роки 14 днів, навчання, яке зараховано у пільговий стаж 07 місяців 16 днів. Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, врахований за період роботи з 02.09.2004 року по 30.09.2016 року за даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування. Довідки від 15.11.2014 року № 2214, 2215 про заробітну плату за період роботи з червня 1984 року по липень 1993 року, видані структурним підрозділом «Управління допоміжних виробництв соціальної сфери» ДП «Орджонікідзевугілля» для обчислення пенсії не враховані, оскільки видані на підставі первинних документів, які знаходяться на зберіганні за адресою: м. Єнакієве, вул. Трестівська, 10.

Таким чином, зарахувавши даний період роботи до стажу позивачу, відповідач відмовляється провести обчислення пенсії виходячи з заробітної плати, отриманої позивачем в цей період.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо;з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...».

Суд вважає, що позивач в теперішній не має можливості отримати довідки за незалежних від волі позивача причин, оскільки м. Єнакієво, яке відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, віднесено до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що не заперечується і представником відповідача. Окрім того, ДП «Орджонікідзевугілля», відокремленими підрозділами якого є шахта «Юний Комунар» і шахта «Єнакіївська», хоча й на даний час зареєстроване у м. Харкові, проте арбітражному керуючому до теперішнього часу не передана документація підприємства.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України - усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи людини і громадянина, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих праві свобод.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції встановлена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, оскільки не має можливості підтвердити довідки про заробітну плату первинними документами, оскільки архіви підприємств знаходяться на тимчасово окупованій території.

Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки такі дії відповідача свідчать про дискримінаційне поводження по відношенню до позивача, який не має можливості надати витребувані відповідачем документи та вважає, що дії відповідача, які в звичайних умовах можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації, в якій опинився позивач є проявом непрямої дискримінації. Також, суд вважає, що відмова відповідача провести обчислення пенсії виходячи з заробітної плати, отриманої позивачем в період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року виходячи з довідок, виданих на тимчасово окупованій території України, є порушенням його конституційних прав.

Однак, позивач в своєму позові просить призначити йому пільгову пенсію за списком 1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а як встановлено в судовому засіданні, така пільгова пенсія йому вже призначена. У звязку з чим суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає та вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, одночасно зобовязавши відповідача зробити перерахунок пенсії з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при нарахуванні пенсії стаж роботи та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року та поновивши при цьому позивачу строк звернення до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 100,104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 10, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Словянського обєднаного УПФУ Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пільгової пенсії.

Визнати незаконним рішення № 25 від 24.06.2016 року Словянського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 пільгової пенсії.

Зобовязати Словянське обєднане управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області зробити перерахунок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, пільгової пенсії за списком № 1 відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ з дати звернення за її призначенням з 25 березня 2016 року, врахувавши при нарахуванні пенсії стаж роботи та заробітну плату за період з 05.05.1985 року по 24.07.1991 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийнятті постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Словянського

міськрайонного суду І ОСОБА_5