Справа № 826/11389/16
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2017 року № 826/11389/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

до Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ

треті особи, які

не заявляють

самостійних ОСОБА_1, ОСОБА_2,

вимог на предмет

спору ОСОБА_3, ОСОБА_4

про скасування постанови в частині

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі - Позивач), звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ (надалі - Відповідач), треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 100423, видану 16.04.2010 року Другим Суворовським ВДВС Одеського МУЮ, номер запису про обтяження 9739056 в частині накладення арешту: на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що арешт на предмет іпотеки накладено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», оскільки позивача, як заставодержателя, не повідомлялось про звернення стягнення на заставлене майно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.11.2016 року відкрито провадження у справі.

В порядку, встановленому статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України та Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року у зв'язку з припиненням повноважень судді, в провадженні якого перебувала адміністративна справа 826/11389/16, справу розподілено між суддями повторно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.2017 року справу прийнято до провадження суддею Клименчук Н.М. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Відповідно до змісту письмових заперечень, що 19.12.2016 року надійшли на адресу суду, Суворовський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо задоволення позовних вимог заперечує, оскільки оскаржувані рішення прийнято державним виконавцем в межах повноважень та відповідно до чинного законодавства. Крім того, із наданих заперечень вбачається, що матеріали виконавчого провадження знищено, у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Однак, на даний час на виконанні відділу перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №523/347/15-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси щодо стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 533 520,33грн. на користь ТОВ «Кей-Колект».

Враховуючи, що від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та на підставі частини шостої статті 128 КАС України, в судовому засіданні 12.05.2017 року, судом ухвалено продовжити розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом м. Києва встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матерів справи, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір від 13.07.2007 року №0, згідно з якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором.

Для забезпечення виконання основного зобов'язання між АКІБ «УкрСиббанк» та третіми особами укладено договір іпотеки від 13.07.2007 року, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором від 13.07.2007 року на нерухоме майно, а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №4 від 11.06.2012 року про відступлення права вимоги за зобов'язаннями відповідно до додатку до договору факторингу, зокрема, і права вимоги за договором про надання кредиту №0 від 13.07.2007 року.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач ТОВ «Кей-Колект», звернувшись до нотаріуса, з метою проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, із інформаційної довідки з Державного реєстру прав від 30.06.2016 № 62415644 дізнався про накладення арешту на квартиру, що є предметом застави. Арешт накладено постановою Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ від 16.04.2010 року № АА 100423.

Позивач вважає, що має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, а тому постанова про накладення арешту на майно ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає скасуванню, тому звернуся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону №606-XIV визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону №606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до статей 50, 52 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, далі - Закон № 606-XIV) встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Таким чином, законодавством передбачено, що поняття «звернення стягнення» охоплює наявність в сукупності трьох послідовних дій: арешт (опис), вилучення та примусова реалізація.

Згідно зі статтями 57 та 55 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. При цьому, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є лише дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому.

Відповідно до частини восьмої статті 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3 зазначеного Закону у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, у іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки тільки у випадку порушення боржником основного зобов'язання.

Статтями 54 (редакція від 09.03.2011) та 52 Закону № 606-XIV встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у випадку, якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, після задоволення його вимог залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» право державного виконавця на накладення арешту на майно боржника не обмежено перебуванням такого майна у іпотеці та не встановлено обов'язку державного виконавця при накладенні арешту на майно боржника здійснити перевірку відсутності обтяження зазначеного майна іпотекою.

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», яким встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункти 5-7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення»).

Відтак, накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є дією спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому, а також те, що стягнення коштів за рахунок предмета іпотеки можливо лише у випадку порушення боржником основного зобов'язання, а залишок коштів після задоволення вимог іпотекодержателя використовується для задоволення вимог інших стягувачів.

Таким чином суд приходить до висновку, що факт накладення арешту на предмет іпотеки не може порушувати переважне право іпотекодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці.

Іпотекодержатель не позбавлений права звернутися до суду в загальному порядку у разі невиконання кредитного договору боржником та у разі наявності доказів такого невиконання.

Аналогічні положення містяться у статті 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2015 «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу наведених норм вбачається, що чинним законодавством передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, проте, позивачем не надано доказів того, що на час винесення такої постанови, та на час звернення до суду з даним позовом, боржником не виконано основні зобов'язання за кредитним договором, в силу чого виникає право на звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації в порядку, що визначений статтею 4 договору про іпотеку.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, судом встановлено, що виконавче провадження в рамках якого винесено оскаржувану постанову завершено, а матеріали виконавчого провадження знищено, що в свою чергу унеможливлює звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на підставі оскаржуваної постанови.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність ознак порушення прав та інтересів позивачів, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків, що позовні вимоги не підлягають задоволенню .

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.М. Клименчук