Справа № 817/258/17
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року 10 год. 15 хв. РівнеСправа № 817/258/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Недашківської К.М., суддів Друзенко Н.В. та Жуковської Л.А., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області та Пенсійного фонду України про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області (далі іменується відповідач 1) та Пенсійного фонду України (далі іменується відповідач 2) про визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області щодо виконання постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11 та зобовязання Пенсійного фонду України здійснити контроль за виконанням постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідача 1 було зобовязано рішенням суду, яке набрало законної сили, здійснити перерахунок пенсії та виплатити її на користь позивача, проте таке рішення суду не виконане у повному обсязі, кошти позивачем не отримані починаючи з 2012 року. Позивач зазначає, що така протиправна бездіяльність відповідача 1 є порушенням Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статей 6, 13 та 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Ухвалою судді Гломба Ю.О. від 20.02.2017 провадження в адміністративній справі відкрито та ухвалою суду від 28.02.2017 справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою судді від 22.05.2017 справа прийнята до провадження головуючим суддею Недашківською К.М.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 25.07.2017, не прибув, проте у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач 1, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

У письмових запереченнях проти адміністративного позову відповідач 1 просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки невиплата пенсії відбулася не з його вини, а через відсутність бюджетного фінансування.

Відповідач 2, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання також не прибув, проте у письмових запереченнях проти адміністративного позову просив суд розглянути справу за відсутності його уповноваженого представника.

У письмових запереченнях проти адміністративного позову відповідач 2 також просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, аналогічних правовій позиції відповідача 1.

За приписами частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Оскільки, матеріали справи містять докази, які в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, а завданням адміністративного судочинства України згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і неухильне дотримання судом вимог даної норми процесуального закону є обов'язковим в кожній адміністративній справі, тому спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі документів в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог частини 6 статті 12 та статті 41 КАС України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Під час розгляду справи судом допущено процесуальне правонаступництво в порядку статті 55 КАС України, а саме: замінено первинного відповідача 1 на правонаступника Дубенське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, яке є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області щодо відмови позивачу в перерахунку його пенсії; зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1, як інваліду III групи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного відповідно до вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 01.12.2010 (а.с. 3).

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області залишено без задоволення, а постанову Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11 без змін (а.с. 6).

Позивач звернувся до відповідача 1 із заявою від 05.10.2016, якою просив вжити заходів щодо виконання постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11 та повідомити про причини невиконання рішення суду тривалий період часу (а.с. 7).

За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 1 сформовано відповідь у вигляді листі від 24.10.2016 №30-П/05-06 (а.с. 8), в якому повідомлено, що на виконання постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції ВП №33944498 від 23.08.2012, Управлінням Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області згідно розпорядження від 04.10.2012 №202413 нараховані та включені у відомості кошти на виплату пенсії позивачу в листопаді 2012 року у розмірі 28894 грн. 63 коп.; тобто Управлінням Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області проведено перерахунок і встановлено позивачу розмір пенсії згідно рішення суду.

Позивач зазначає, що перерахована пенсія йому не виплачена, що змусило останнього звернутися до суду з позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача 1, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, що виник між фізичною особою та субєктом владних повноважень, суд констатує наявність національного законодавства, що регулює спірні відносини.

Так, за приписами статті 129-1 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі іменується Закон України №1402-VIII), судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом (частина 4 статті 13 Закону України №1402-VIII).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11, Управлінням Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області згідно розпорядження від 04.10.2012 №202413 нараховані та включені у відомості кошти на виплату пенсії позивачу в листопаді 2012 року у розмірі 28894 грн. 63 коп.

Проте, судом встановлено, що дані кошти фактично не були виплачені позивачу, про що у письмових запереченнях проти адміністративного позову зазначив відповідач 2.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем 1 не виконано у повному обсязі рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11, оскільки зі змісту резолютивної частини постанови вбачається, що відповідача 1 зобовязано не лише перерахувати позивачу розмір пенсії, але й виплатити кошти, чого зроблено не було.

Відтак, суд дійшов висновку про порушення відповідачем 1 норм національного законодавства щодо обовязку виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача 1 та відповідача 2 на те, що пенсія не була виплачена позивачу не з їх вини, а через відсутність бюджетного фінансування.

На обґрунтування такої позиції відповідачі посилаються на норми статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі іменується Закон України №796-XII), відповідно до якої, фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством, та на норми статті 72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі іменується Закон України №1058-IV), відповідно до якої кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Проте, суд зазначає, що факт відсутності бюджетного фінансування жодним чином не впливає на імперативний обовязок субєкта владних повноважень виконати рішення суду, що набрало законної сили.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновку про наявність порушення відповідачем 1 норм статті 6 Конвенції «Право на справедливий суд», відповідно до якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції (Рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40.).

Що стосується обовязковості судових рішень, то варто зазначити, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «ОСОБА_2 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine), заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка). Зокрема, у справі Войтенка заявник не міг одержати суми грошової компенсації, призначеної йому у звязку з його звільненням з військової служби, протягом чотирьох років. У справі Войтенка, окрім висновку про наявність порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу у звязку із затримкою у виплаті присудженої національним судом компенсації.

ЄСПЛ дійшов також висновку, що правова система України не надає ефективного засобу юридичного захисту, як цього вимагає стаття 13 Конвенції, спроможного запобігти затримкам у виконанні судових рішень або забезпечити відшкодування шкоди, завданої такими затримками.

ЄСПЛ вказав, що справа, що розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту у правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

Суд зазначає, що постанова Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11 набрала законної сили ще у 2012 році, натомість на момент розгляду справи кошти позивачу фактично не виплачені.

На переконання суду, дані обставини свідчать про протиправне зволікання держави (субєкта владних повноважень) у виконанні рішення суду, що набрало законної сили.

Суд також звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (Заява №63134/00) Страсбург від 08 листопада 2005 року, в якому зазначено, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань

(див. також mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (980_045), №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III).

Суд також констатує факт порушення відповідачем 1 норм статті 1 Першого протоколу Конвенції, відповідно до якої, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд зазначає, що 1 стаття Першого Протоколу включає три чітких правила: «перше правило, що визначено у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і формулює принцип мирного володіння майном; друге правило, яке викладено у другому реченні першого абзацу, розкриває питання позбавлення майна за умови наявності відповідних умов; третє правило, що міститься у третьому абзаці, визнає, що держави-учасники, окрім іншого, мають право контролювати користування майном в інтересах суспільства. Однак три правила не є «чіткими», оскільки не повязані між собою. Друге і третє правила стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, а отже, не можуть розглядатись у контексті загального принципу, сформульованого у першому правилі» (див., наприклад, «Ян та інші проти Німеччини» [GC], заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, § 78, ЄСПЛ 2005-VI).

Окремо посилаючись на виплати пенсії, стаття 1 Першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру, що надаються за цими схемами. Однак якщо у державі-учаснику існує законодавство, що передбачає виплати, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 Першого Протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги (див. «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (ріш.) [GC], за заявами №65731/01 і 65900/01, § 54, ЄСПЛ 2005-X); важливість цього права також відображається у дотриманні статті 1 Першого Протоколу (див. «Москаль проти Польщі», заява №10373/05, § 39, від 15 вересня 2009 року).

ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 і 71378/10) Страсбург, 26 червня 2014 року, зазначив, що у даній справі той факт, що заявники мали право на доплату до пенсії, не оскаржується сторонами, і Суд вважає це право заявників достатньо чітким для того, щоб розглядати справу відповідно до статті 1 Першого Протоколу. Суд таким чином зясував, що право заявників на підвищення пенсії, що гарантувалось національним законодавством, формувало право власності у розумінні даного положення. Однак сторони не погоджуються у розмірі виплат, на які мають право заявники.

Таким чином, суд дійшов висновку, що невиплата відповідачем 1 на користь позивача суми перерахованої пенсії на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, є порушенням законного майнового права (інтересу) позивача.

Відтак, позовна вимога про визнання протравною бездіяльності відповідача 1 щодо невиконання у повному обсязі рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача 2 здійснити контроль за виконанням постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30.06.2011 у справі №2-а-486/11, суд зазначає, що така позовна вимога не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Позивачем жодним чином не обґрунтовано ту обставину, що відповідач 2 допустив протиправну дію чи бездіяльність або ж прийняв протиправне рішення відносно позивача.

Суд зазначає, що формулювання позивачем позовної вимоги щодо зобовязання відповідача 2 вчинити певні дії відповідає частині 2 статті 17 та частині 2 статті 162 КАС України, проте визначенню зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії повинні передувати умови вчинення протиправних дії або бездіяльності саме цим субєктом.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат не підлягає вирішенню судом, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиконання у повному обсязі постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 30 червня 2011 року по справі №2-а-486/11.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя К.М. Недашківська

Судді Н.В. Друзенко

ОСОБА_3