Справа № 826/10208/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 липня 2017 року №826/10208/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомпублічного акціонерного товариства «Легбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Легбанк» Коваленка Олександра Володимировича
додержавної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.03.2016 № та №, рішення від 09.06.2016 №12936/10/26-15-10-01-35,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось публічне акціонерне товариство «Легбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Легбанк» Коваленка Олександра Володимировича з позовом до державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.03.2016 № та №, рішення від 09.06.2016 №12936/10/26-15-10-01-35.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно пункту 4 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що діяла станом на час визнання банку неплатоспроможним та на дату прийняття рішення про ліквідацію банку, з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, припиняється застосування до банку, який ліквідується, будь-яких штрафних санкцій. Протягом періоду з 28.02.2015 по 06.10.2015 позивач, перебуваючи у стадії ліквідації, здійснював сплату поточних податків, які контролюючим органом в порушення норм законодавства зараховувалися в погашення податків минулих періодів із збільшенням штрафних санкцій за несвоєчасне погашення позивачем податкових зобов'язань за 2013 рік.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, що спірні рішення винесені в межах повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Адміністративну справу №826/10208/16 розглянуто в письмовому провадженні на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 №744 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Легбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 №133 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Легбанк», згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Легбанк».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 26.02.2015 №135 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Легбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.02.2015 №41 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Легбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Легбанк».

Надалі, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 11.02.2016 №144 про продовження строків здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Легбанк» на один рік до 26.02.2017 включно.

У той же час, державною податковою інспекцією у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено камеральну перевірку щодо порушення правил сплати податку публічним акціонерним товариством «Легбанк», за результатами якої складено акт від 15.03.2016 №500/26-50-12-04-12.

Згідно вказаного акту перевірки, контролюючим органом встановлено порушення позивачем правил сплати податків платником або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори, передбачених пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, а саме: самостійно визначене податкове зобов'язання згідно податкової декларації з податку на прибуток від 03.03.2014 № сплачено з порушенням терміну, за що приписами статті 126 Податкового кодексу України передбачена відповідальність.

На підставі акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.03.2016 № та №, якими позивачу нараховані штрафні санкції в розмірі 10 764,96 грн. та 32 294,87 грн. за затримку на 27, 13, 11, 10 днів та 100, 69 та 38 днів відповідно.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, позивачем подано відповідну скаргу до головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, за результатами розгляду якої рішенням про результати розгляду первинної скарги від 09.06.2016 №12936/10/26-15-10-01-35 оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 31.03.2016 № та №, а також рішення головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 09.06.2016 №12936/10/26.15-10-01-35 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Приписами статті 76 Податкового кодексу України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Згідно пункту 3 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції станом на момент запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Легбанк»), під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції станом на момент початку ліквідації публічного акціонерного товариства «Легбанк»), з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (частина третя статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Після початку ліквідаційної процедури банку Законом України 16.07.2015 до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» внесено зміни, зокрема, і щодо процедури ліквідації банків, а саме: згідно пункту 3 частини другої статті 46 Закону, з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; а пункт 4 частини другої статті 46 виключено.

Згідно частини третьої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Тобто, було виключено пункт 4 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, що і стало підставою для прийняття контролюючим органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Слід зазначити, що виключення вказаного положення Закону з 16.07.2015 не є підставою для виникнення у контролюючого органу права застосування до банку, що перебуває у стадії ліквідації, штрафних санкцій з податкових зобов'язаннях минулих періодів.

Зокрема, частина третя статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко визначає, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Тобто, будь-які податкові зобов'язання банку можуть стосуватися лише здійснення ліквідаційної процедури, до якої податкові зобов'язання банку за попередні періоди не відносяться.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Згідно підпунктів 14.1.39, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Тобто, обмеження частини третьої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосується як податкового зобов'язання зі сплати конкретного податку, так і штрафних санкцій у будь-якій формі.

Згідно підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

З врахуванням вказаних загальних положень податкового законодавства, у контролюючого органу були відсутні підстави для нарахування позивачу будь-яких податкових зобов'язань, крім зобов'язань щодо витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а тому податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 31.03.2016 № та № є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про результати розгляду первинної скарги від 09.06.2016 №12936/10/26-15-10-01-35 суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 56.10 статті 56 Податкового кодексу України, рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

У свою чергу, приписами пункту 55.1 статті 55 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Згідно приписів пунктів 56.2-56.3 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Також, пунктом 56.6 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня.

Згідно з підпунктами 56.8-56.9 статті 56 Податкового кодексу України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві залишено без змін податкові повідомлення-рішення.

Отже, вказане рішення саме по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, рішення головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про результати розгляду первинної скарги від 09.06.2016 №12936/10/26-15-10-01-35 не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 31.03.2016 № та №.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.