Справа № 803/864/17
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2017-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року Справа № 803/864/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А. Я.,

при секретарі судового засідання Шаблій Л.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про визнання відмови неправомірною, визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання неправомірною відмови Господарського суду Волинської області від 21 березня 2017 року за №01-15/1853/17 про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку, зобовязання господарського суду Волинської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді, визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Господарського суду Волинської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді господарського суду Волинської області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом голови господарського суду Волинської області від 08 грудня 2015 року №87/02-2 позивача звільнено з посади судді та відраховано зі штату працівників господарського суду Волинської області з 08 грудня 2015 року. Однак, при звільненні позивачу не була виплачена вихідна допомога у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді. Вважає бездіяльність відповідача з приводу ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги протиправною, оскільки за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, тому скасування при виході у відставку Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» гарантованої виплати вихідної допомоги за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених ОСОБА_4 України та іншими Законами України. оскільки зміст та обсяг досягнутих суддями рівня соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Відповідач-1 господарський суд Волинської області в поданих суду письмових запереченнях від 18 липня 2017 року предявленні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що на момент прийняття Верховною ОСОБА_3 України постанови від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді господарського суду Волинської області, Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» частина перша статті 136 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена. Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною ОСОБА_3 України постанови про звільнення з посади, а не дата права на відставку, тому вважає, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою за кожен повний рік на посаді судді. Враховуючи викладене, просив в задоволенні позову відмовити та розгляд справи провести без участі представника господарського суду Волинської області.

Представник відповідача-2 Державної судової адміністрації України в поданих суду письмових запереченнях від 18 липня 2017 року за №1416/07-13 предявленні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що відсутні підстави для нарахування і виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат. Крім того, зазначає, що господарський суд Волинської області є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах кошів затверджених, кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку №8 Закону України «Про державний бюджет» на відповідний фінансовий рік. Стверджує, що будь які виплати у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів. Державна судова адміністрація України не наділена правом самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги, так як згідно із пунктом 2 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України від 22 жовтня 2010 року №12 Державна судова адміністрація України у своїй діяльності керується ОСОБА_4 України і законами України, указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_3 України, прийнятими відповідно до ОСОБА_4 і законів України, актами Кабінету ОСОБА_3 України, рішеннями з'їзду суддів України та ОСОБА_3 суддів України. вважає, що Державна судова адміністрація України своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не порушувала прав та законних інтересів позивача. Просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України в судовому засіданні позову не визнав з мотивів, викладених у письмових запереченнях проти позову, просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідач господарський суд Волинської області в судове засідання представника не направив, просив розгляд справи провести без участі їхнього представника.

Третя особа Державна казначейська служба України в судове засідання представника не направила, заяви про розгляд справи за відсутності їхнього представника не подала, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача господарського суду Волинської області та представника третьої особи Державної казначейської служби України.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення позивача, представника відповідача Державної судової адміністрації України, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 червня 1992 року по 18 грудня 1995 року обіймав посаду арбітра, а з 19 грудня 1995 року по 08 грудня 2015 року судді господарського суду Волинської області.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів», у звязку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено з посади судді відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 ОСОБА_4 України.

Наказом голови господарського суду Волинської області від 08 грудня 2015 року №87/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників господарського суду Волинської області з 08 грудня 2015 року.

При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року. Дана обставина не заперечується відповідачами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Відповідно до статті 129 ОСОБА_4 України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Пунктами 2 та 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування ОСОБА_4 України при здійсненні правосуддя» зазначено, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності ОСОБА_4 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_4 як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_4, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши ОСОБА_4 як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в статті 150 ОСОБА_4, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим, суд може на підставі статті 144 ОСОБА_4 визнати такими, що не відповідають ОСОБА_4 чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі статті 124 ОСОБА_4 - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» статтю 136 виключено.

Законом України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 28 березня 2015 року, яка визначена Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIIІ від 12 лютого 2015 року (далі - Закон України №192-VIIІ) не передбачено виплату вихідної допомоги судді у звязку з відставкою.

У звязку з прийняттям Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402- VIIІ (далі - Закон України №1402-VIIІ), який набув чинності з 30 вересня 2016 року, статтею 143 відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у звязку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною ОСОБА_3 України про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Відповідно до статті 126 ОСОБА_4, незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_4 і законами України.

Суд зазначає, що матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й розмір вихідної допомоги судді; обчислення суддівського стажу; вирішення житлових проблем; медичного обслуговування суддів та членів їх сімей; порядку соціального захисту суддів України, суддівська винагорода, щомісячне довічне грошове утримання є елементами статусу судді. Збереження наявного статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді. Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Таким чином, статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №6-рп/99 від 24 червня 1999 року, однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 ОСОБА_4 України обовязок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів

Згідно із частиною третьою статті 22 ОСОБА_4 України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Право на отримання вихідної допомоги судді при виході ним у відставку випливає і зі змісту пункту 6.4 Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон «Про статус суддів», Рекомендацій (2010) Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обовязки від 17 листопада 2010 року, якими встановлено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дій стимулів, через які можна впливати на їх рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Також, Конституційний Суд України в рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 вказав на гарантування суддям належної оплати праці, щомісячного грошового утримання, вихідної допомоги при виході у відставку, і що ці положення узгоджуються з вимогами міжнародних актів про незалежність суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. За своїм конституційним змістом вони встановлюють принцип заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, позивач посилається на обмеження його, як судді, прав і свобод, що може мати місце лише у випадках, прямо передбачених ОСОБА_4 України, як Основним Законом України.

У рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 Конституційний Суд України розтлумачив зміст статті 126 ОСОБА_4 України та зазначив, що його треба розуміти як такий, «що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення».

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних.

При вирішенні даної справи суд враховує також міжнародні стандарти у сфері судочинства.

Так, положеннями Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Також у Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (пункт 62).

Крім того, в Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обовязки від 17 листопада 2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Як вже зазначалось судом, особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються ОСОБА_4 України і законами, що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Суд звертає увагу на те, що з 1992 року державою гарантується право судді на отримання вихідної допомоги у звязку з відставкою, яке запроваджено згідно із частиною третьою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року. Судді, який пішов у відставку, виплачувалася вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (із змінами, внесеними відповідно до Закону України від 24 лютого 1994 року №4015-XII «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів»»). Зазначене право є складовою правового інституту, що регулює статус судді у відставці (послідовно розміщалося у розділах та статтях законів, що регулювали статус судді у відставці).

В той же час Конституційний Суд України вказав, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку, вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, довгострокового виконання ними професійних обовязків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, повязаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У звязку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір (пункт 3.2. Рішення Конституційного суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013).

Однак, Конституційний Суд України не зазначив, що парламент наділений такими повноваженнями, як скасувати право судді на отримання вихідної допомоги, як одного із елементів правового інституту відставки судді.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у звязку з відставкою на підставі прямих норм ОСОБА_4 України, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень Основного Закону ОСОБА_4 України.

У звязку з цим, суд дійшов висновку, що судді, які вийшли у відставку в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року не можуть мати менше прав ніж судді, які вийшли у відставку до 01 квітня 2014 року або після 30 вересня 2016 року.

В Україні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина друга статті 21, частина друга статті 22 ОСОБА_4 України).

Суд вважає, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у звязку з відставкою на підставі іншої прямої норми ОСОБА_4 України, а саме статті 41 ОСОБА_4 України, що узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Першого протоколу до Конвенції), яку можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у тому числі права судді на отримання вихідної допомоги у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Суд враховує вищевказані приписи чинних міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, та практику тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна, зокрема, і Європейським судом з прав людини.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року вбачається, що заявниками у справі було четверо суддів, які стверджували, що держава була відповідальна за невиплату їм заборгованості з заробітної плати і надбавок за вислугу років та компенсації за затримку їх виплати. Вони зазначали, що не сплачуючи цю заборгованість тривалий час, держава здійснює невиправдане втручання у їхнє право на мирне володіння своїм майном всупереч положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд погодився з тим, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу. При цьому Європейський суд зазначив наступне: «Суд вважає, що втручання у права заявників було частково виправдане труднощами, повязаними з асигнуванням з державного бюджету коштів на виплати суддям і виконання повязаних з цим рішень. Ці ускладнення також частково повязані з реформою судової системи України і запровадженням змін у системі розподілу коштів на судову владу, з наступною передачею цих функцій від Міністерства юстиції України до Державної судової адміністрації».

На думку Європейського Суду, труднощі, на які посилається Уряд, безумовно зачіпають законні публічні інтереси, але не складають справедливої рівноваги між державними інтересами та інтересами тих заявників, які, крім того, несли відповідальність за виконання важливих публічних функцій в частині здійснення правосуддя. Зокрема, в пунктах 33-34 рішення Суд зауважує, що розгляд справи стосувався компенсації за неспроможність державних органів у період з 1995 по 2001 роки, діючи відповідно до їх законодавчих зобовязань, забезпечити заявників виплатами, передбаченими ОСОБА_4 та Законом «Про судоустрій». Суд вирішує, таким чином, що становище заявників, особливо їх статус незалежних судових посадовців, вимагає, щоб державні органи виконали рішення і виділили необхідні кошти з цією метою без затримки. Також, на думку Суду, неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою забезпечення їх здатності виконувати свої професійні функції незалежно і неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на їх рішення і поведінку. У звязку з цим, Суд посилається на відповідні правові інструменти ОСОБА_3 Європи, такі як Рекомендацію Комітету ОСОБА_3 щодо «Незалежності, дієвості та ролі суддів» та Європейську Хартію «Про статус суддів», які наголошують на важливості цих факторів.

Суд дійшов висновку, що неспроможність гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишились, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном. Відповідно, невиконанням рішень, винесених на користь заявників, державні органи протягом тривалого часу позбавляли заявників отримання у повному обсязі виплат, на які вони мали право за законом, що може ускладнювати здійснення ними своїх повноважень з повною віддачею справі. Неможливість для заявників домогтися виконання рішень, винесених на їх користь, протягом одного року і чотирьох місяців (перший, другий та четвертий заявники) і двох років і шести місяців (у справі третього заявника), порушує їх право на мирне володіння майном у сенсі першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Таким чином, Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначив, що майно судді має особливий статус та будь-яке неправомірне втручання у право судді на своєчасну виплату винагороди національними суддям порушує їх право на мирне володіння майном, передбачене Конвенцією.

Суд вважає, що з правом судді на своєчасну виплату винагороди повязано його право на відставку; на отримання вихідної допомоги судді; обчислення суддівського стажу; вирішення житлових проблем, медичного обслуговування суддів та членів їх сімей; порядку соціального захисту суддів, які мають матеріальний характер, а отже порушення зазначених прав та непередбачуване втручання в права суддів з боку держави одночасно є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 41 ОСОБА_4 України.

Починаючи з 1992 року з часу прийняття Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року, держава на законодавчому рівні гарантувала достатній рівень соціального забезпечення суддів та, зокрема, право кожного судді за умови наявності стажу на посаді судді не менш 20 років на відставку та на отримання при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку судді за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді, але не менше шестимісячного заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 22 червня 2012 року стаж позивача на посаді судді складав більше 20 років і з цього часу він набув право на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку.

Відповідно, продовжуючи працювати на посаді судді в господарському суді Волинської області позивач мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, адже вносячи окремі зміни в статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо розміру цієї виплати, законодавець лише Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключив цю норму, позбавивши суддів раніше задекларованої державою гарантії на отримання вихідної допомоги.

Таким чином, позивач мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла до 01 квітня 2014 року) вихідну допомогу як одного із елементів гарантії незалежності суддів.

Проаналізувавши наведені норми ОСОБА_4 України, Конвенції та практики Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку про протиправність позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку судді господарського суду Волинської області керуючись лише змінами в статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без врахування прав позивача визначених положеннями статі 41 ОСОБА_4 України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки позбавлення зазначеного права не має справедливої рівноваги між державними інтересами та необхідністю захистити права судді на мирне володіння своїм майном, а отже є порушенням прав позивача, визначених положеннями статі 41 ОСОБА_4 України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

ОСОБА_4 України визначено, що в Україні діє принцип верховенства права, а також окремо встановлено, що права та свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених ОСОБА_4 України, а саме: у разі введення воєнного або надзвичайного стану. Однак, Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким скасовано норму статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», було прийнято не в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної ОСОБА_3 України від 21 травня 2015 року №462-VIII «Про Заяву Верховної ОСОБА_3 України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» схвалено Заяву Верховної ОСОБА_3 України про відступ від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача, як судді, під час дії цієї норми закону та повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив, на думку суду, свідчить про невідповідність такого втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і набутими відповідно до закону правами особи.

Зазначене вище, в контексті вимог принципу верховенства права, дає підстави суду вважати, що положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні застосовуватись відповідачем.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що господарський суд Волинської області неправомірно відмовив ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку, що суперечать ОСОБА_4 України та міжнародним правовим нормам, тому суд визнає таку відмову протиправною.

Крім того, оскільки позовна вимога позивача про зобовязання господарського суду Волинської області провести нарахування та виплату йому вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку є похідною від визнання протиправною відмови відповідача, тому суд вважає за необхідне зобовязати господарський суд Волинської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Водночас, суд зазначає, що позов в частині визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування господарського суду Волинської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до частини третьої статті 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто, будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не Державною судовою адміністрацією України.

Оскільки господарським судом Волинської області не видавався наказ про ОСОБА_1 виплату вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку, тому не було підстав для фінансування господарського суду Волинської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Частиною другою статті 19 ОСОБА_4 України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з наданих суду статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення частково шляхом прийняття постанови про визнання протиправною відмови господарського суду Волинської області від 21 березня 2017 року за №01-15/1853/17 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку та зобовязання господарський суд Волинської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Господарського суду Волинської області від 21 березня 2017 року за №01-15/1853/17 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку.

Зобовязати Господарський суд Волинської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 26 липня 2017 року.