Справа № 753/9235/17
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2017-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 753/9235/17 Головуючий у 1-й інстанції:Набудович І.О. Суддя-доповідач:Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

25 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-III від 12.07.2001) за заявою від 21.04.2017; зобов'язання здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-III від 12.07.2001) з 21.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження її максимального розміру.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

В зв'язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке відповідно до п. 2 частини першої ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято у порядку скороченого провадження, згідно з абз. 4 частини 8 ст. 183-2, п. 3 частини першої ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач на даний час працює в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу, відповідно до копій довідки ГПУ №18-143зп від 13.03.2017 та трудової книжки, наявних в матеріалах справи.

21.04.2017 позивач звернулася до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Листом від 28.04.2017 №1141/08 відповідач повідомив про прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років з підстав відсутності у позивача необхідної вислуги років у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 та у зв'язку з тим, що з 01.06.2015 на підставі Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість відмови Управління у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, оскільки остання не має необхідної вислуги, а підстави для призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 50-1 указаного Закону розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Приписи ч. 12 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII визначали, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

В подальшому вказані правові норми зазнали змін як щодо права особи на отримання пенсії, так і щодо її розміру у відсотках до заробітку та порядку її призначення.

Так, із набранням з 15.07.2015 чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII визнано таким, що втратив чинність крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втратила чинність з 15 грудня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно з ч. 6 ст. ст. 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Отже, на момент звернення позивача із заявою за призначенням пенсії пенсійне забезпечення працівників прокуратури врегульовано іншою нормою - статтею 86 Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Так, в листі Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві №1141/08 від 28.04.2017 зазначено, що за наявними документами стаж, що дає право на призначення пенсії позивача становить 21 рік 2 місяці, а стаж на посаді прокуроа становить 18 років 9 місяців 17 днів.

Оскільки на час звернення позивача за призначенням пенсії втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991, а відповідно до ст. 86 діючого Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку особи за наявності станом з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років, позивачу було правомірно відмовлено у такому призначенні.

Отже, згідно вищевказаних змін до законодавства позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення її пенсії не мала вислуги років, передбаченої Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, а відтак у неї не було достатніх правових підстав для її призначення.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач при наявності необхідного стажу має право звернутись за призначенням пенсії за вислугою років відповідно до діючого Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Оцінюючи посилання апелянта на положення ст. 22 Конституції України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Основного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів звертає увагу, що про відсутність під час прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII звуження прав позивача свідчить те, що станом на 01.10.2011 (дата набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI, яким, зокрема, збільшено наявність вислуги років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів), прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років, а тому у позивача був відсутній стаж роботи не менше 23 років, що давав право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

За правилами адміністративного судочинства, закріпленими, зокрема, у ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судом апеляційної інстанції поряд з іншим враховується і правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

У свою чергу, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У п. 2.2. вказаного рішення також зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). У рішенні від 02.03.1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у редакції від 12.07.2001 року №2663-ІІІ та ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, у зв'язку з чим твердження суду першої інстанції про зміну законодавства, що регулює спірні правовідносини, є обґрунтованим.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для призначення пенсії позивачу на підставі нормативних актів, які втратили чинність, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення пенсії позивачу на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», як вона просить у своєму адміністративному позові, та приймає до уваги доводи відповідача щодо зміни законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.