Справа № 185/1556/17(2-а/185/171/17)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2017 рокусправа № 185/1556/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року

у справі №185/1556/17

за позовом ОСОБА_1

до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними та зобовязання призначити, перерахувати та виплатити пенсію за віком,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області з позовом до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», зобовязання призначити пенсію за віком з 09 лютого 2017 року відповідно до статті 26 та з урахуванням частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, провести перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

У письмових запереченнях представник Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 з листопада 2003 року перебуває на обліку в Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах у відповідності до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

09 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Листом від 13 лютого 2017 року №3005/07/18 відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у звязку з тим, що з 04 квітня 2003 року позивачу вже призначено пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» довічно, та з 01 січня 2004 року пенсія обчислена за нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с. 11-13).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» неправомірними, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, тоді як умови виплати цієї пенсії регулюються нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». З огляду на те, що позивачу вже призначено пенсію за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка була обрахована за правилами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», то пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не є іншим видом пенсії у розумінні статті 10 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено види пенсійних виплат і соціальних послуг, зокрема, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються наступні пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не повязаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у звязку з втратою годувальника.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообовязкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим законом призначалися наступні види державних пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку передбачалося як статтею 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (для осіб, які мали право на пенсію на пільгових умовах), так і передбачається підпунктом 3 пункту 2 Перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування».

Положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення» і Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія за віком може призначатись як на загальних, так і на пільгових та спеціальних юридичних підставах. При цьому, під пільговим пенсіонуванням законодавець розуміє можливість вийти на пенсію за віком або в молодшому віці за загальної незмінної тривалості трудового стажу, або за одночасним зниженням вимог до віку і тривалості трудового стажу.

Відповідно до частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У випадку із заявою ОСОБА_1 не відбулося призначення іншої пенсії за іншим законом.

Оскільки судом установлено, що, позивач скористався своїм правом на призначення пенсії за віком, яка йому неодноразово з 2004 року перераховувалася у визначеному Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» порядку, то відсутні правові підстави для зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію за віком за його заявою від 09 лютого 2017 року у відповідності до статті 26, частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилкового посилання позивача, зокрема, на постанову Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі № 133/476/15-а як на правову позицію, оскільки Верховний Суд України розглянув справу за іншими відносинами. Так, предметом перегляду Верховним Судом України виступали правовідносини в яких особі призначена пенсія за вислугою років, а за призначенням пенсії за віком за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» така особа звернулась вперше, тобто особі було призначено інший вид пенсії за іншим законом.

При цьому твердження позивача, що пенсія за вислугу років та пенсія за віком, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», є видом трудових пенсій, призначення, обчислення та виплата яких здійснювалась однаково є помилковими з огляду на те, що Закон України «Про пенсійне забезпечення» визначає лише право особи на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку, тобто позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому того самого виду пенсії, який не передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим