Справа № 761/515/17
Суддя: Савицький О. А.
Дата ухвалення: 2017-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/515/17
Провадження № 2-а/761/173/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі - ГУПФУ в м.Києві) та Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі - Лівобережне об'єднане ПФУ в м.Києві), в якому з врахуванням уточнення позовних вимог, просив суд: визнати протиправною відмову ГУПФУ в м.Києві щодо нарахування та виплати його пенсії, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи за віком, та громадянину України, який виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль; зобов'язати Лівобережне об'єднане ПФУ в м.Києві нараховувати йому вказану пенсію з 29.03.2016 року по теперішній час, а також в подальшому її виплачувати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.01.2017 року адміністративний позов в частині вимог про зобов'язання відповідача нараховувати пенсію за період з 15.06.2016 року по 01.07.2016 року залишено без розгляду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль з України та набув право на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 19.08.2016 року позивач звернувся до ГУПФУ в м.Києві із заявою про нарахування та виплату пенсії, проте відповідачем на думку позивача йому безпідставно в цьому було відмовлено, також зазначено, що рішення про призначення пенсії приймається виключно відповідним районним управлінням ПФУ в м.Києві, а тому він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачі, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки свого представника до суду не повідомили, заперечення на позов не подавались.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач є учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2) та набув право на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач ОСОБА_1 з жовтня 1995 року по теперішній час постійно проживає в Державі Ізраїль, однак має громадянство України.

Разом з тим, до виїзду в Державу Ізраїль позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1

19.08.2016 року позивач звернувся до ГУПФУ в м.Києві з проханням нарахувати та виплатити йому пенсію у відповідності до вимог чинного законодавства.

Однак, листом від 05.09.2016 року ГУПФУ в м.Києві повідомив позивача, що йому не може бути нарахована та виплачена пенсія, оскільки між Україною та Ізраїлем не укладено договору про соціальне забезпечення. При цьому зазначено, що рішення про призначення пенсії приймається виключно відповідним районним управлінням ПФУ в м.Києві.

Звертаючись до суду з вказаним адміністративним позовом, позивач вважає такі дії відповідача протиправними, відмову необґрунтованою, а свої законні права порушеними.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне.

Згідно із ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Позивач є громадянином України і у відповідності до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком.

У відповідності з ч.3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про громадянство України» якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Таким чином, безумовним правом позивача є його право на соціальний захист, а саме на призначення та виплату пенсії за віком, а відповідно обов'язком України є, зокрема, соціальний захист своїх громадян, які перебувають за її межами, у тому числі й на призначення та виплату пенсії.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ник органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Також і в п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій), затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року та зареєстрованого в МЮ України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) зазначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Частиною 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, справа № 1-32/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 ч.1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, суд вважає, що з прийняттям вищевказаного рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання особи за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії незалежно від місця його постійного проживання.

Суд зазначає, що дійсно з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року, у відповідача виникли підстави для нарахування та виплати пенсії громадянам України, які проживають за її межами.

Частинами 1 та 2 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищевикладене, приймаючи до уваги обставини встановлені у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій, а тому вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, а саме визнати протиправною відмову ГУПФУ в м.Києві щодо нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи за віком, та громадянину України, який виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль та зобов'язати Лівобережне об'єднане ПФУ в м.Києві з 02.07.2016 року по теперішній час нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 вказану пенсію.

Керуючись ст.ст. 2, 7-12, 69-71, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи за віком, та громадянину України, який виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві нараховувати пенсію ОСОБА_1 з 02 липня 2016 року по теперішній час, а також в подальшому виплачувати пенсію ОСОБА_1, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи за віком, та громадянину України, який виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, а також прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду справи в апеляційному порядку, якщо постанову суду не скасовано.

Суддя: