Справа № 825/1041/17
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2017 року Чернігів Справа № 825/1041/17

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Скалозуб Ю.О., за участі секретаря Терехової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області

про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин республіки Індія ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, скасувати наказ № 34 від 10 квітня 2017 року про відмову в вирішенні питання про визнання, громадянина Республіки Індія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття, та оформлення документів, для ретельного дослідження обставин справи , громадянина Республіки Індія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце перебування - АДРЕСА_1, Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні при ДМС України, з метою вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно де чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 квітня 2017 року наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 34 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Індії біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зазначене рішення відповідача вважає необ'єктивним та незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини країни походження позивача. Також зазначає, що був змушений залишити Індію через загрозу його життю з боку провладних військ Індії через його належність до опозиційної партії.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву у якій позовну заяву визнав та просив розгляд справи здійснити без його участі.

За таких обставин, враховуючи ч. 1 ст. 41 КАС України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом було встановлено, що Республіка Індія - це держава Південної Азії, яка межує з багатьма країнами: Пакистаном, КНР, Непалом, Бутаном, М'янмою, Бангладеш, по морю: Шрі-Ланкою та Індонезією. Має величезну територію - 3166829 км2 та населення 1 млрд. 291 млн. осіб. Столиця - місто Нью-Делі, найбільші міста: Колката, Мумбаї, Ченнаї, Хайдарабад, Бенгалуру, Ахмадабад. Згідно Конституції, Індія - це суверенна, соціалістична, світська, демократична республіка. Президент Індії є главою держави, прем'єр-міністр є головою уряду, а законодавчу владу уособлює Парламент Індії. Має триступінчату судову систему та розвинену систему правоохоронних органів. Індія є багатонаціональною державою, з розмаїттям етнічних племінних груп, приблизно 72% населення складають індо-арії, 25% дравіди а 3% припадає на інші етнічні групи. Дана країна є найбільшою у світі країною в культурно-мовному спектрі, є домівкою для індоєвропейської мовної сім'ї.

Чотири великі релігії світу походять з Індії: індуїзм, буддизм, джайнізм і сікхізм. Більшість нанесення є індуїстами, решта населення відносяться до релігійних груп: мусульман, християн, сикхів, буддистів, джайністів, євреїв, зороастрійців та послідовників бахаїзму. Секуляризм - розділення церкви від держави, є одним з найфундаментальніших принципів індійських штатів і закріплені в Конституції Індії. Послідовники сотень різних віросповідань в цілому існують пліч-о-пліч віками, проте, іноді можуть спостерігатися регіональні, обмежені, сектантські зіткнення. В Індії не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що переслідувань за релігійними, національними чи расовими ознаками, а також через належність до певних соціальних груп чи політичних переконань в даній країні не відбувається.

Дослідивши фактичні підстави виникнення спірних правовідносин, суд зазначає, що 07.03.2017 позивач нелегально перетнув державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску у групі осіб, за що був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Велика Писарівка». 10.03.2017 постановою Сумського районного суду Сумської області у справі № 587/579/17 позивача примусово видворено за межі території України, а ухвалою цього ж суду останнього затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ).

Так, за захистом до органу міграційної служби позивач звернувся 21.03.2017 лише після його затримання та розміщення в Чернігівському ПТПІ. На підставі паспорту № НОМЕР_1, виданого 19.05.2016, особу позивача було ідентифіковано як громадянина Республіки Індія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; позивач виїхав з країни громадянської належності в 2016 році, а до прибуття в Україну позивач близько трьох місяців проживав у третій безпечній країні - Російській Федерації, де не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався.

Позивач проживав на території України з 1998 по 2015 роки, нелегально працював продавцем на ринку та тричі звертався за захистом в Україні та ніколи не перебував в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконував, в акціях участі не брав.

В заяві-анкеті та анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що причиною виїзду з країни походження є хвороба серця, несприятливий клімат Індії та бажання отримати лікування в Україні.

Однак, під час проведених із позивачем співбесід, що зафіксовано у протоколах, він вказав, що зазнав переслідувань в Індії через зміну релігії і має страх перед міліцією та людьми з цього приводу.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Індії добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

З вищенаведених підстав, 10 квітня 2017 року Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було прийнято наказ № 34 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина республіки Індія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 84-85).

Згідно повідомлення № 10, позивача повідомлено про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 6).

Надаючи правову оцінку наказу Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області від 10 квітня 2017 року № 34 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина республіки Індія ОСОБА_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуваний рішення від 10 квітня 2017 року № 34 Управління державної міграційної служби в Чернігівській області було винесено на підставі на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, у яких відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 2 статті 5 Закону України № 3671-IV визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він звернувся до УДМС України Чернігівській області лише 21.03.2017 (а.с. 22). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 07.03.2017 позивач нелегально перетнув кордон України, 10.03.2017 позивача поміщено в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України та видворено за межі України (а.с. 39).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону України № 3671-IV рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами. які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 8 Закону № 3671-IV).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів частини 6 статті 8 Закону України № 3671-IV суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було правомірно відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина республіки Індія ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ю.О.Скалозуб