Справа № 265/2898/17
Суддя: Костромітіна О. О.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/2898/17
Провадження №2-а/265/165/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Костромітіної О.О.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними, зобовязання нарахувати та виплатити соціальні виплати, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що він є інвалідом війни 3 групи, тому має право на пільги, встановлені законами України для ветеранів-інвалідів війни. Так, за ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій повинна щорічно до 5 травня виплачуватися разова грошова допомога у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, яку сплачують органи праці та соціального захисту населення. При визначенні йому мінімального розміру пенсії за віком не було встановлено обмежень щодо можливості застосування мінімального розміру пенсії. Також зміни до ст. 12 згаданого Закону України не вносилось. Таким чином щорічну разову грошову допомогу ветеранам-інвалідам війни слід було сплачувати відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", враховуючи, що у 2016 році мінімальна пенсія за віком та прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становила з 1 травня 2016 року 1130 гривень. Натомість він отримав у 2016 році лише 2310 гривень замість 5600 гривень, тому не погоджувався із посиланням представників відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України № 141, якою визначено розмір разової грошової допомоги, що виплачується в 2016 році за Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», бо Закони України мають вищу юридичну силу, ніж акти органу виконавчої влади. На підставі викладеного просив суд визнати дії відповідача щодо неправильного нарахування та виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправними та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком в сумі 5600 гривень як інваліду війни 3 групи відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 надали суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши суду письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом війни 3 групи, що підтверджується відповідним посвідченням серії ААБ № 022629, виданим 26.10.2016 УСЗН Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради, внаслідок чого користується пільгами, передбаченими ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України на відповідний рік. На підставі цього позивачу була сплачена допомога в квітні 2016 року у розмірі 2310 гривень відповідно до постанови КМУ № 141 від 2 березня 2016 року. Відповідач не погоджується із тим, що до спірних правовідносин можна застосовувати положення ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», бо їх норми визначають лише розмір пенсій саме за таким законом. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року та від 25 січня 2012 року вказував, що КМУ дозволено визначати порядок та розміри соціальних виплат, зважаючи на фінансовий ресурс бюджету, який безпосередньо регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок державного бюджету. При цьому на підставі п. 26 «Прикінцевих ат перехідних положень» Бюджетного кодексу України, які набули чинності з 1 січня 2015 року, положення ст. 12,13,14,15,16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з фінансових ресурсів держаних та місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування. Здійснивши виплату допомоги до 5 травня позивачу в розмірі 2310 гривень управління соціального захисту діяло в межах своїх повноважень та відповідно до положень діючого законодавства України. Крім того в запереченнях зазначили, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами, оскільки виплата щорічної разової грошової допомоги була проведена управлінням в квітні 2016 року, а звернувся він з позовом в лютому 2017 року, після спливу шестимісячного строку, коли він дізнався при виплаті йому цієї допомоги. На підставі наведеного відповідач просив відмовити у задоволенні поданого позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом війни 3 групи, що підтверджується відповідним посвідченням серії ААБ № 022629, виданим 26.10.2016 УСЗН Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради, внаслідок чого користується пільгами, передбаченими ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та має право на пільги, передбачені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для ветеранів війни - інвалідів 3 групи, а не ст. 12 даного Закону, як зазначає позивач у позовній заяві.

Згідно відповіді на звернення ОСОБА_1 представниками відповідача було розяснено, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році була здійснена в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» № 141, а саме: ОСОБА_1 як інваліду 3 групи у квітні 2016 року саме в сумі 2310 гривень.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У статті 7 Закону України № 928 -VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» зазначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлюється: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень.

Водночас, відповідач виплатив позивачу допомогу на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у сумі 2310 гривень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та Законом про Державний бюджет України. ОСОБА_1 іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З огляду на викладене, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України прийнято постанову від 02.03.2016р. № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Підпунктом 2 пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни виплачується разова грошова допомога в розмірі 2310 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що до 5 травня 2016 року позивач отримав щорічну грошову допомогу в розмірі 2310 грн., що не спростовано відповідачем (підтверджено у позові).

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 є також чинними. Зазначені норми не скасовані в встановленому порядку, неконстутиційними не визнані, а тому підлягають застосуванню.

Враховуючи викладене, відповідачем правомірно виплачена позивачу щорічна разова допомога в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", а тому відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «ОСОБА_3 проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 2310 гривень відповідно до діючих положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», внаслідок чого відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача.

Відмовляючи у задоволені позову по суті, суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо застосування наслідків пропуску строків звернення з позовними вимогами до суду, що передбачені ст.ст. 99,100 КАС України, на що звертав увагу суду відповідач в своїх запереченнях.

Керуючись ст.ст. 160 163,181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання дій щодо неправильного нарахування та виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, протиправними та зобовязання нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу, відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Костромітіна О.О.