Справа № 820/2310/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

26 липня 2017 р. Справа №820/2310/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шляхової О.М.,

при секретарі судового засідання - Молчановій О.М.,

за участю:

представника відповідача - Капинос А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просить суд: Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,7 га, розташованої за межами населених пунктів на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, яке викладено в листі від 22.08.201бр. № М-14610/0/6-14232/0/21-16 та листі від 28.04.2017р. № М- 8734/0/6-9514/0/21-17. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,7 га, розташованої за межами населених пунктів на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, згідно клопотання від 25.07.2016р. та заяви від 30.03.2017р. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області судовий збір, сплачений позивачем.

Представником відповідача подано заперечення на позов, в яких зазначено, що зміст письмової відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.08.201бр. № М-14610/0/6-14232/0/21-16 не є відмовою, а є листом, в якому не йдеться про відмову у задоволенні поданої заяви. Окрім цього, відповідач наголошує на тому, що позивачем не були долучені деякі необхідні документи до заяви про дозвіл на проведення проекту землеустрою. Також відповідач зазначає, що зміст письмової відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 28.04.2017р. № М- 8734/0/6-9514/0/21-17 не є відмовою, а є листом, про що зазначено у самому листі. Отже, виходячи з викладеного, на думку відповідача, позов не підлягає задоволенню.

Позивач у судове засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та наполягає на задоволенні позову.

Представник відповідача у судове засідання прибув, проти позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_4, 25.07.2016 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,7 га, розташованої за межами населених пунктів на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області (а.с. 11). До заявленого клопотання позивачем надавалась ксерокопії паспорту та ідентифікаційного коду, а також викопіювання з кадастрової карти (плану) та графічні матеріали, на яких зазначалось бажане місце обслуговування земельної ділянки.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про розгляд заяви від 22.08.2016 року позивача повідомлено, що земельний масив, на якому позивач бажає отримати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, передбачається для резервування та подальшого виділення земельних ділянок учасникам антитерористичної операції та членам сімей загиблих, а отже вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою по суті може бути розглянуто лише після повного першочергового забезпечення учасників антитерористичної операції та членів сімей загиблих земельними ділянками (а.с. 15-16).

До Головного управління Держгеокадастру у Харківській області 30 березня 2017 року позивачем вдруге подано заяву з вимогою невідкладно розглянути клопотання від 25.07.2016 року по суті та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 17-18).

Листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 28.04.2017 року позивача повідомлено, що позивачем при поданні другої заяви не дотримано вимоги ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, подане ним клопотання від 25.07.2016 року розглянуто та заархівовано і справа знаходиться на зберіганні в органі місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірної відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вказана відмова слугувала підставою виникнення спірних правовідносин, оскільки позивач вважає, що відповідачем було порушене його право щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст.79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно зі ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст.81 Земельного кодексу України Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст.117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у комунальну власність. До земель комунальної власності, які не можуть передаватися у державну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у державну власність.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Таким чином, під час звернення позивача 25 липня 2016 року із клопотанням до відповідача, ОСОБА_2 були дотримані вимоги вищезазначеної норми законодавства.

З листа від 22.08.2016 р. № М-14610/0/6-14232/0/21-16 на вищезазначене клопотання вбачається, що відповідь надана хоч і у передбачений законодавством місячний термін, але не у формі рішення, як того вимагають приписи законодавства.

Крім того, з наданої відповіді вбачається, що в якості підстави для неможливості вирішити по суті заявлене клопотання, начальник ГУ Держгеокадастру у Харківській області посилається на те, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач для ведення особистого селянського господарства, передбачається для резервування та подальшого виділення земельних ділянок учасникам антитерористичної операції та членам сімей загиблих.

Представник відповідача у наданих письмових запереченнях також зазначає, що вирішення питання Позивача по суті можливо після повного першочергового забезпечення учасників антитерористичної операції та членів сімей загиблих земельними ділянками. При цьому зазначає, що дія Головного управління - активна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів ОСОБА_6, полягає у наданні йому обґрунтованої відповіді 22.08.2016 № М-14610/0/6-14232/0/21-16, на його заяву від 25.07.2016 р.

У судовому засіданні представник відповідача також наполягала на тому, що зміст зазначеної письмової відповіді Головного управління «Про розгляд заяви» від 22.08.2016 за № М-14610/0/6-14232/0/21-16 по суті не є відмовою Позивачу, на чому в позовних вимогах наголошує ОСОБА_2, а є листом «Про розгляд заяви», про що зазначено в самому листі, а отже, не може вважитися порушенням в розумінні вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України та зазначає, що що Головним управлінням не прийнято остаточного категоричного рішення щодо заяви Позивача від 25.07.2016 про відмову в наданні вказаного у заяві дозволу.

Між тим, суд зазначає, що для обгрунтуванн6я своїх доводів та на підтвердження обставин щодо існування заяв від учасників антитерористичної операції або членів сімей загиблих для виділення їм земельних ділянок - відповідачем не надано.

Крім того, нормами Земельного кодексу України відсутнє таке визначення цільового призначення земельної ділянки як "передача у власність учасникам АТО".

Суд зазначає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ч. 6. 186 1 підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

З огляду на вищевикладені обставини суд вважає, що відповідачем не дотримано вимоги законодавства, оскільки на клопотання від 25.07.2016 року ОСОБА_2 не надана відповідь у формі рішення.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення ГУ Держгеокадастру у Харківській області, викладеного у листі від 28.04.2017 р. № М-8734/0/6-9514/0/21-17 щодо відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та надання відповіді на заяву від 25.07.2016р. суд зазначає, що в зазначеній письмової відповіді Головним управлінням позивачу було роз'яснено порядок подання документів відповідно до приписів ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.

Як з'ясовано судом, позивачем до заяви від 30.03.2017 р. документи, що передбачені діючим законодавством, зокрема, ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України - не подавались. А отже, і рішення за результатами розгляду такої заяви відповідачем не приймалось правомірно.

Таким чином, із змісту зазначеної письмової відповіді Головного управління «Про розгляд заяви» від 28.04..2017 за №М-8734/0/6-9514/0/21-17 вбачається, що по суті ця відповідь є листом, яким роз'яснюється порядок звернення громадян, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, отже, не може вважатись рішенням - відмовою позивачу у наданні відповідного дозволу.

Крім того, відповідач наполягає, що позивач ОСОБА_2 пропустив строк, з яким він міг звернутись до суду на оскарження наданої відповіді на клопотання від 25.07.2016 року.

Щодо процесуального строку для звернення до адміністративного суду ОСОБА_2 з означеним позовом, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1, 2 ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Суд зазначає, що із позовом до суду позивач звернувся понад встановлені ч.2 ст.99 КАС України строки.

Вирішальним моментом щодо визначення строків звернення до суду є встановлення обставин, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Відповідачем та його представником під час розгляду справи не надані належні докази того, коли саме позивач - ОСОБА_2 отримав відповідь на своє клопотання від 25.07.2016 року, а отже докази на пропущення позивачем строку для звернення до суду - відсутні.

Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси

Крім того, суд зазначає, що спосіб захисту порушених прав позивача повинен враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Отже, суд вважає підстави пропуску строку звернення до суду поважними, навіть за наявності пропуску позивачем строку, передбаченого ст.99 КАС України, оскільки, в протилежному випадку буде порушено право позивача у доступі до правосуддя, що передбачене ст. 6 КАС України.

До вказаного висновку суд дійшов, серед іншого, використовуючи правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року, де вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Golder v.the United Kingdom» від 21.02.1975 p.), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями ( рішення «Guerin v. France» від 29.07.1998 p.) Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення «Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998 року).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що посилання відповідача про пропущення позивачем строку для звернення за захистом своїх прав, за відсутності у відповідача таких доказів на підтвердження цієї обставини - не можуть бути прийнятими судом до уваги.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. З ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

У відповідності до вимог п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі" суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Тобто, наслідком повторного розгляду заяви позивача, в силу приписів ЗК України, є або прийняття відповідачем позитивного рішення про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою, або рішення по суті про відмову у наданні такого дозволу виключно з підстав, що передбачені ч.7 ст.118 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно стягнення судових витрат, то згідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про скасування рішення - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути питання про надання ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою, викладеного в заяві від 25.07.2016 року щодо відведення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,7 га, розташованої за межами населених пунктів на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, та за результатом його розгляду прийняти рішення.

В іншій частині позовних вимог - видмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (, 61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 1 під'їзд, поверх 6,7) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1) у розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 липня 2017 року.

Суддя Шляхова О.М.