Справа № 814/2518/16
Суддя: Князєв В.С.
Дата ухвалення: 2017-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

24 липня 2017 року Справа № 814/2518/16

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Князєва В.С., за участю секретаря судового засідання Єрзікова О.М.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, 54051
доДержавної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Гмирьова, 1/1, м. Миколаїв, 54028
проскасування податкових повідомлень-рішень від 16.05.2016р. № НОМЕР_1, від 16.05.2016р. №,від 16.05.2016р. № НОМЕР_2,
в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Інгульському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.05.2016 року № НОМЕР_1, від 16.05.2016 року № НОМЕР_2, від 16.05.2016 року № НОМЕР_3.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що піч час проведення перевірки спеціалістами податкової інспекції проігноровано та не надано оцінку наданих ним до перевірки доказів. Крім того, за одне податкове повідомлення-рішення відповідачем застосовано до позивача два вида штрафу, що є порушенням норм п. 116.2 ст. 116 Податкового кодексу України. На думку позивача, податкові повідомлення-рішення від 16.05.2016 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та відповідають чинному законодавству, отже скасуванню не підлягають.

В судовому засіданні представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та докази, якими сторони обґрунтовували свої доводи і заперечення, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що посадовими особами ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва (адміністративним правонаступником якої є відповідач) була проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (позивач) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.13р. по 31.12.15р. та складений акт перевірки від 25.04.2016р. №279/14-05-13-01/НОМЕР_4 (далі акт перевірки).

В процесі перевірки контролюючим органом були виявлені та зафіксовані у акті перевірки заниження загального оподаткованого доходу за 2013 рік на суму 16875,51 грн., за 2014 рік на суму 118365,97 грн., за 2015 рік на суму 7753,82 грн. Внаслідок цього встановлене заниження податку на доходи фізичних осіб за 2013-2015 рік на суму 21449,30 грн.; заниження єдиного соціального внеску за 2013-2015 рік на суму 49619,37 грн; заниження суми військового збору за 2014 рік на суму 116,31 грн.

Також було встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб (найманих працівників), що сплачується податковими агентами за 2013 рік на суму 86,03 грн.; за 2014 рік на суму 91,35 грн.; за 2015 рік на суму 91,24 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки були прийняті податкові повідомлення-рішення від 16 травня 2016 року:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 26811,63 грн., в т.ч. штрафна санкція 5362,33 грн;

- №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з військового збору на суму 145,39 грн., в т.ч. штрафна санкція 29,08 грн.;

- №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами на суму 845,78 грн., в т.ч. штрафна санкція 577,16 грн.

Як вбачається із акту перевірки та пояснень сторін в судовому засіданні, заниження загального оподаткованого доходу за 2013 рік на суму 16875,51 грн, за 2014 рік на суму 118365,97 грн., за 2015 рік на суму 7753,82 грн виникло за рахунок неврахування позивачем у сумі загального доходу суми коштів, які надходили на розрахунковий рахунок позивача з платіжних карток покупців з використанням банківського терміналу (банківська послуга еквайрингу).

В судовому засіданні представник позивача, а також допитаний свідок ОСОБА_4 (бухгалтер позивача в період, що перевірявся) пояснили, що позивачка ОСОБА_3 у належному їй магазині здійснює торгівлю підакцизними товарами (алкогольні та тютюнові вироби), у звязку з чим перебуває на загальній системі оподаткування.

Дочка позивачки ОСОБА_5 в тому самому магазині здійснює продаж інших товарів (не підакцизних) та знаходиться на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку.

Представник позивача та свідок пояснили, що у липні 2013 року між позивачкою ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_5 була досягнута домовленість про те, що позивачка передає в безоплатне користування ОСОБА_5 наявний в неї термінал для розрахунків з покупцями, який був наданий позивачці КБ «Приватбанк». Згідно домовленості ОСОБА_5 приймала від покупців через термінал оплату за свої товари, а оскільки гроші фактично надходили на банківський рахунок позивачки, остання періодично (раз на тиждень) повертала ці суми дочці.

Між сторонами було укладено договір безоплатного користування обладнанням, наданого банком від 15 липня 2013 року (а.с. 14). В матеріалах справи також наявні докази періодичного надання позивачкою своїй дочці готівкових коштів із каси позивачки, що оформлювалося видатковими касовими ордерами.

В той же час предметом договору від 15 липня 2013 року, укладеного між позивачкою ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 є лише передання останній у користування обладнання наданого банком. Правові питання надходження на рахунок позивачки торгівельної виручки іншої особи - ФОП ОСОБА_5, умови такого надходження, суттєві умови певної угоди у вказаному договорі не визначено.

За версією сторони позивача, позивач фактично переводила безготівкові кошти, які начебто надходили від клієнтів ОСОБА_6 у готівкові та видавала їх ОСОБА_5

В судовому засіданні ані представник позивача, ані свідок не змогли пояснити суду на якій правовій підставі фактично позивачка на свій банківський рахунок приймала кошти в оплату товарів іншої особи, та які дозвільні документи надають позивачці право надавати відповідні послуги, які є по суті фінансовими послугами, відповідно до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також не надано суду пояснень щодо того, чому покупці у магазині розраховувалися банківськими картами лише за товари ОСОБА_5, та чому немає випадків розрахунків за алкогольні напої та тютюнові вироби, що продавала ОСОБА_3 з використанням платіжного терміналу за цей період.

Вказані обставини свідчать про сумнівність та суперечливість версії обставин справи, яку в судовому засіданні доводила сторона позивача. Сама схема розрахунків, яка мала місце, а саме прийняття грошей позивачкою (платником податків на загальній системі оподаткування) за невідомо які товари та в подальшому передання цих коштів іншій особі (платнику єдиного податку) начебто за його операціями може свідчити про те, що метою таких операцій була мінімізація податкових зобовязань позивача.

Відповідно суд приходить до наступної правової оцінки цих операцій. На рахунок позивачки надходили кошти за незясовані в судовому засіданні товари чи послуги, за відсутності доказів надання будь-яких фінансових послуг іншим особам та відсутності доказів сплати цих коштів саме за операціями таких осіб.

Згідно з положеннями пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Отже гроші, які надійшли на банківський рахунок позивачки є її виручкою у грошовій формі та за відсутності доказів іншого повинні бути враховані до загального оподаткованого доходу.

До того ж, в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що позивачка віддавала гроші своїй дочці не шляхом їх отримання з банківського рахунку і подальшої передачі цій особі, а шляхом передачі їй інших готівкових грошей із каси підприємця позивача. Тому суд оцінює факт передачі власних коштів позивачем на користь іншої особи як розпорядження власним доходом позивача на його розсуд.

Щодо тверджень позивача, що перевіряючими не були враховані витрати позивача, та вказана сума виручки була повністю зарахована у чистий оподаткований прибуток, то такі твердження також не знайшли підтвердження протягом судового розгляду справи.

Так, в акті перевірки (а.с. 17 зворот) проаналізована структура доходів позивача: 2013 рік дохід 274699,32 грн., витрати 258847,19 грн., чистий дохід 15852,13 грн.; 2014 рік дохід 270512,36 грн.; витрати 254454,99 грн., чистий дохід 16057,37 грн.; 2015 рік дохід 299745,01 грн., витрати 271265,02 грн., чистий дохід 28479,99 грн.

Сума загального оподаткованого доходу була збільшено по роках на суми, що надійшли на розрахунковий рахунок через термінал, відповідно за 2013р. 16875,51 грн.; 2014р. 118365,97 грн.; 2015р. 7753,82 грн. Оскільки сума витрат залишилась незмінною, то, відповідно чистий оподаткований дохід і збільшився на суму цих надходжень.

Тому вказані твердження позивача є математично помилковими.

Отже в даному випадку контролюючий орган правильно дав оцінку суті зазначених операцій, та правомірно збільшив оподаткований дохід позивачки на зазначені вище суми, та нарахував на цей дохід зобовязання з податку на доходи та військовий збір. Також правомірно на підставі статті 123 Податкового кодексу України була застосована штрафна санкція 25% за перше порушення податкового законодавства.

Тому в частині скасування податкових повідомлень рішень №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 26811,63 грн., в т.ч. штрафна санкція 5362,33 грн., та №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з військового збору на суму 145,39 грн., в т.ч. штрафна санкція 29,08 грн., у позові слід відмовити.

В той же час в судовому засіданні знайшли часткове підтвердження доводи позивача в частині неправомірності податкового повідомлення-рішення №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами на суму 845,78 грн, в т.ч. штрафна санкція 577, 16 грн.

Так, сума основного зобовязання, на яку було збільшено платіж 268,62 грн підтверджується матеріалами акту перевірки в частині неправильного розрахунку податкової соціальної пільги працівниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 21 зв). Доказів на спростування цих висновків в судовому засіданні не надано.

Також на підставі статті 123 Податкового кодексу України була правильна застосована штрафна санкція в сумі 25 відсотків від донарахованого податкового зобовязання.

В той же час, на думку суду, є зайвим застосування до позивача за вказане порушення ще й штрафної санкції, передбаченої пунктом 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, оскільки судом на встановлено в ході розгляду справи факту вчинення відповідного порушення неподання або подання з недостовірними відомостями чи не в повному обсязі податкової звітності. Тому штрафні санкції в сумі 510,00 грн. в даному випадку було застосовано неправомірно, і податкове повідомлення рішення № в цій частині підлягає скасуванню.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Суд також бере до уваги що, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди, незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, перевіряють їх відповідність усім зазначеним вимогам статті 2 КАС України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 16.05.2017 року № НОМЕР_3 в частині штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.С. Князєв

Постанова оформлена у відповідності до ст. 163 КАС України

та підписана колегією суддів 25 липня 2017 року.