Справа № 825/942/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/942/17

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів

під головуванням судді Соломко І.І.,

суддів Скалозуба Ю.О.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніз в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (далі-Управління ДМС України в Чернігівській області), Державної міграційної служби України (далі-ДМС України), в якому просить скасувати наказ Управління ДМС України в Чернігівській області № 11 від 26.01.2017; скасувати рішення ДМС України від 15.05.2017; зобов'язати Управління ДМС України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем та оформити документи для вирішення питання про визнання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про що винести відповідне рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.01.2017 Управлінням ДМС України в Чернігівській області прийнята його заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак 26.01.2017 територіальний орган ДМС прийняв наказ №11 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Використовуючи право адміністративного оскарження вказаного наказу Управління ДМС України в Чернігівській області, позивачем подано до ДМС України відповідну скаргу. 15.05.2017 ДМС України прийнято рішення № 31-17 про відхилення його скарги. Зазначені рішення відповідачів вважає незаконними та необґрунтованими, оскільки наявність переслідувань в країні походження підтверджуються документами, виданими судовими органами ОСОБА_3 ОСОБА_4. Також зазначає, що необхідність визнання позивача біженцем повязана з тим, що він має в Україні жінку, з якою перебуває у фактично шлюбних відносинах, і виховує малолітню дитину.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідачів до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також письмові заперечення, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача обєктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодних доказів, що побоювання стати жертвою переслідування є реальними.

Фіксування судового засідання, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не здійснювалося.

Відповідно до положень статті 128 КАС України справа вирішується на підставі наявних в ній доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

03.01.2017 до УДМС України в Чернігівській області прийнята до розгляду заява громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання та політичні переконання. Також, позивач вказав, що не бажає повертатися до ОСОБА_4 у зв'язку із судовим переслідуванням та загрозою арешту в даній країні.

Під час процедури розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Управління ДМС України в Чернігівській області встановлено такі обставини.

24.09.2014 ОСОБА_2 легально прибув до України через КПГ1 «Аеропорт-Бориспіль» по паспортному документу PC 393351, виданого ОСОБА_4 Банжул 02.01.2013, терміном дії до 02.01.2018, з метою навчання у Запорізькому Державному технологічному університеті.

30.10.2014 Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_2 документовано посвідкою на тимчасове проживання серія ТР № 085972, терміном дії до 01.10.2019.

18.12.2015 наказом Запорізького Державного технологічного університету A4 504-е ОСОБА_2 відрахований з університету за невиконання умов контракту.

29.12.2015 УДМС України в Запорізькій області скасована посвідка на тимчасове проживання серії ТР № 085972.

03.03.2016 позивач документований новим паспортом громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 № PC 519186, терміном дії до 03.03.2021.

07.12.2016 постановою Жовтневого районною суду міста Запоріжжя у справі №331/7733/16-а стосовно ОСОБА_2 прийнято рішення про його примусове видворення за межі України та затримано з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк не більше 6 місяців.

За захистом до органу міграційної служби ОСОБА_2 звернувся після його затримання та поміщення в Чернігівський ПТПІ. УДМС України в Чернігівській області встановлено, що перебуваючи в ОСОБА_4 заявник не переслідувався, нелюдському або такому. що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався, ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.

26.01.2017 головним спеціалістом ОСОБА_5 складено висновок про прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2017CN0001 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, згідно якого вважає за доцільне відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні підстави, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 128-134).

За результатами розгляду матеріалів справи громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, Управлінням ДМС України в Чернігівській області прийнято наказ № 11 від 26.01.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_4 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися (а.с. 135).

Не погоджуючись з вказаним рішення позивач звернувся до ДМС України зі скаргою, проте рішенням від 15.05.2017 № 31-17 його скарга відхилена (а.с. 141).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VІ) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI зазначено, що особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Аналізуючи умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 25.06.2009 № 1, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Із матеріалів позовної заяви та інших письмових доказів встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_4 та прибув на територію України з метою навчання в Запорізькому Державному технологічному університеті.

Позивач вказує на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у звязку з виданими судовими органами та поліцією ОСОБА_3 ОСОБА_4 судових наказів про оголошення його в розшук за протест виборчої реформи.

Проте, позивач належних доказів суду не надає.

Отже, побоювання позивача щодо існування загрози його життю при поверненні до ОСОБА_3 ОСОБА_4 є лише припущенням позивача, судові рішення, на які посилається позивач, консульськими установами не легалізовані, відтак, не є належними доказами.

Крім того, позивач зазначає, що необхідність визнання його біженцем повязана з тим, що він перебуває у фактично шлюбних відносинах з громадянкою України та виховує малолітню дитину.

Однак вказані обставини в розумінні положень Закону № 3671-VІ не є підставою за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Статтею 6 Закону № 3671-VІ передбачено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, Закон № 3671-VІ містить підстави для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені частиною шостою статті 8, а саме якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, відповідач має право прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною другою статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Управлінням ДМС в Чернігівській області доведено, що підстави, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VІ для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

При вказаних обставинах, позовні вимоги про скасування наказу Управління ДМС України в Чернігівській області № 11 від 26.01.2017 та зобов'язання Управління ДМС України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем та оформити документи для вирішення питання про визнання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про що винести відповідне рішення, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення ДМС України від 15.05.2017 № 31-17 про відхилення скарги на рішення Управління ДМС України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Відповідно до частини пятої статті 12 Закону № 3671-VI рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень, зокрема про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (підпункт «б» пункту 8.3 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.10.2011 № 1146/19884).

Як вбачається з матеріалів справи, рішення ДМС України від 15.05.2017 № 31-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в строки, передбачені статтею 12 Закону № 3671-VI та по формі № 36 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, вказане рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, рішення ДМС України від 15.05.2017 № 31-17 безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вищевказаної позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 КАС, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді Ю.О. Скалозуб

ОСОБА_1