Справа № 640/9975/17
Суддя: Нев'ядомський Д. В.
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 640/9975/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2017

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Нев'ядомського Д.В.

при секретарі - Коломойцеві М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій неправомірними, зобов'язання нарахувати доплату та виплатити підвищення до пенсії як дитині війни,-

ВСТАНОВИВ:

30.06.2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом та просив суд:

- визнати дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова по відмові у виплаті їй, ОСОБА_1, підвищення до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком неправомірними;

- зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити їй, ОСОБА_1, доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, тобто з 01.01.2017 року по 30.04.2017 року - 337,67 грн. щомісячно, з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року - 357, 17 грн. щомісячно;

- зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова виплатити їй, ОСОБА_1, доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року включно у розмірі 2065 грн. 02 коп.;

- зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова виплативши їй, ОСОБА_1, доплату до пенсії за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року включно у вищезазначеному розмірі, продовжувати у подальшому виплачувати їй, ОСОБА_1, цю доплату з урахуванням підвищення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона перебуває на обліку в Київському об'єднаному управління Пенсійного фонду України м. Харкова, та є інвалідом ІІ групи. Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.04.2004 року, є отримувачем пенсії та відповідно до відмітки штампу має соціальний статус «дитини війни». Зазначила, що 20.06.2017 року вона звернулась до відповідача з інформаційним запитом, в якому просила повідомити розмір виплаченої їй пенсії за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року, розмір надбавки за статус «діти війни» за вказаний період, розмір мінімальної пенсії за віком та розмір прожиткового мінімуму в України для непрацездатних громадян за зазначений період. Вказала, що листом від 27.06.2017 року відповідач повідомив про розмір отриманої нею пенсії, надбавки за статус «діти війни» та зазначив, що пенсія та надбавки виплачуються за матеріалами пенсійної справи в повному обсязі відповідно до законодавства, що діє на сьогоднішній день. Вказану відповідь відповідача вважає необґрунтованою, а дії неправомірними, у зв'язку з чим просить суд задовольнити її позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_5 заявлений позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача - Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду було надано письмові заперечення, в яких викладено їх незгоду з позовними вимогами ОСОБА_1, просив у їх задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_5.,вивчивши письмові заперечення представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Київському об'єднаному управління Пенсійного фонду України м. Харкова, та є інвалідом ІІ групи. Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.04.2004 року, є отримувачем пенсії та відповідно до відмітки штампу має соціальний статус «дитини війни».

20.06.2016 року позивач звернулась до відповідача з інформаційним запитом, в якому просила повідомити розмір виплаченої їй пенсії за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року, розмір надбавки за статус «діти війни» за вказаний період, розмір мінімальної пенсії за віком та розмір прожиткового мінімуму в України для непрацездатних громадян за зазначений період (а.с.18).

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 27.06.2017 року відповідач повідомив про розмір отриманої позивачем пенсії, надбавки за статус «діти війни» та зазначив, що пенсія та надбавки виплачуються за матеріалами пенсійної справи в повному обсязі відповідно до законодавства, що діє на сьогоднішній день. Як вбачається з цієї відповіді, позивачу за період з січня по червень 2017 року виплачувалась надбавка щомісячно за статус дитини війни у розмірі 66, 43 грн.. Розмір виплаченої пенсії за січень-квітень 2017 року складав 1347 грн., за травень 2017 року - 1412 грн., червень 2017 року - 1129 (а.с.19).

Проаналізувавши встановлені судом обставини та керуючись чинним на час розгляду справи законодавством, суд зазначає наступне.

Закон України "Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та доповненнями), встановлює правовий статус дітей війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Згідно статті 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (02 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Як було встановлено за матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус дитини війни, що не є спірним між сторонами.

У відповідності з ч. 2 ст. 19 Конституції України, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.6 Закону (в редакції на час прийняття) було встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Редакція цієї статі зазнавала протягом часу певних змін, в той же час, згідно із внесенням останніх змін згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014, положення ч.1 ст.6 Закону було викладено в новій редакції, а саме було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції цієї ст.6 Закону визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Постанови №1381 в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014, було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Аналізуючи норми чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що їх необхідно розглядати через призму положень Основного Закону України та усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо соціальних гарантій громадян.

Так, статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Суд визнає, що позивача позбавлено на очікуваний розмір пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

Таким чином, запроваджені зміні в законодавстві суперечать:

- статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

- статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

- основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14 липня 2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд визнає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване статтями 22, 46, 58 Конституції України, статтею 14, статтею 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що дії відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком є неправомірними, а тому її порушене право необхідно відновити шляхом зобов'язання відповідача призначити ОСОБА_1 доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, тобто з 01.01.2017 року по 30.04.2017 року - 337,67 грн. щомісячно, з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року - 357, 17 грн. щомісячно та зобов'язання виплатити ОСОБА_1 доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року включно у розмірі 2065 грн. 02 коп.

Що ж стосується вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача продовжувати виплачувати позивачу доплату до пенсії в подальшому з врахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком, то суд вважає, що правових підстав для їх задоволення немає, оскільки така вимога фактично спрямована на майбутнє, що суперечить завданню адміністративного судочинства, закріпленого в ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України та ст. 288 КУпАП судові витрати в покладаються на рахунок Державного бюджету України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 17, 19, 70-72, 94, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова по відмові у виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком неправомірними.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити ОСОБА_1 доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, тобто з 01.01.2017 року по 30.04.2017 року - 337,67 грн. щомісячно, з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року - 357, 17 грн. щомісячно.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова виплатити ОСОБА_1, доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року включно у розмірі 2065 грн. 02 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 10-ти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складання в повному обсязі. У разі якщо постанова була винесена без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Д.В. Нев'ядомський