Справа № 757/14937/17-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Остапчук Т.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа: № 757/14937/17-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представник позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Клекоцюк Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 18.01.2017 р. про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати відповідача здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з січня 2017 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження її максимального розміру.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі, так як, на його думку, оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 28.04.1999 р. по теперішній час позивач працює в органах Прокуратури.

13.01.2017 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років в порядку ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону України від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ.

На момент звернення позивача із зазначеною заявою його загальний страховий стаж складав 20 років 0 місяців та 13 днів, у тому числі із зарахуванням половини строку навчання в НЮАУ ім. Ярослава Мудрого до призначення на посаду в органах прокуратури - 2 роки та 4 місяці та стажу роботи в органах прокуратури - 17 років 8 місяців 13 днів за період з 28.04.1999 р. по 13.01.2017 р.

Листом від 18.01.2017 р. № 2631/03 відповідач повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії по вислузі років з посиланням на пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а також зазначив, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років, що не відповідає загальному стажу ОСОБА_4, який складає 20 років 0 місяців 13 днів.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії по вислузі років, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні позивача із заявою про призначення йому пенсії по вислузі років законодавством було встановлено необхідний загальний страховий стаж 23 роки і жодних виключень щодо можливості застосування норм Закону України «Про прокуратури», які були чинними раніше, не передбачалося, а отже, у відповідача не було правових підстав для призначення позивачу пенсії у порядку, що діяв раніше.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законами України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії від 13.01.2017 р. (далі - Закон № 1789-XII), «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 50-1 Закону № 1789-XII у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії від 13.01.2017 р. було визначено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Згідно зі ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори та слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 років у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років.

Отже, законодавством, чинним на момент звернення позивача до органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років, було регламентовано мінімальний показник загального стажу роботи - 23 роки.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на момент звернення до відповідача із заявою від 13.01.2017 р. про призначення пенсії за вислугу років загальний стаж роботи позивача становив лише 20 років і 13 днів, тобто був меншим, ніж вимагає законодавство.

При цьому, жодною правовою нормою не було передбачено виключень та можливості застосування редакції закону, яка втратила чинність і встановлювала інший мінімальний стаж, а вищенаведені правові норми неконституційними не визнавалися. Тож, у відповідача не було підстав їх не застосовувати.

Крім того, 01.04.2015 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII, пунктом 5 Прикінцевих положень якого передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XIII.

З огляду на те, що Закон № 213-VIII в цій частині є чинним, а до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XIII.

Аналогічний правовий підхід наведено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року по справі № 751/10946/16-а.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апелянта про те, що на момент набрання чинності Законом України від 26.07.2001 р. № 2663 у нього виникло законне сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності стажу 20 років як один з аспектів його права на додаткові соціальні гарантії з боку держави, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки, станом на час дії редакції Закону, на яку посилається апелянт, він не набув права на пенсію за вислугу років.

Водночас, при розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги посилання представника апелянта на погіршення стану здоров'я ОСОБА_4, однак зазначає, що такі обставини у розумінні вищевикладених правових норм не зумовлюють підстав для задоволення адміністративного позову у цій справі, а можуть обумовлювати виникнення в позивача відповідних додаткових соціальних прав.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст.160 КАС України, виготовлено 19 липня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Аліменко В.О.

Кобаль М.І.