Справа № 415/2476/17
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Фастовець В.М.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року справа №415/2476/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:головуючого судді:Шишова О.О.,суддів Сіваченко І.В.Чебанова О.О.,розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 02 червня 2017 р. у справі № 415/2476/17 (головуючий І інстанції Фастовець В.М.) за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання до вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділення ВД ФССНВ в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення певних дій. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з грудня 2014 р. почав отримувати щомісячні страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності через Відділення ВД ФССНВ в м.Лисичанську Луганської області, як внутрішньо переміщена особа. Але, з 01.02.2017 р. йому було припинено виплату щомісячних страхових виплат (регресу), постановою від 02.02.2017 р. № 1208/52218/5145 мотивуючи тим, що нібито, виплата страхових виплат не передбачена, так як 30.01.2017 р. на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам (при Лисичанській міській раді Луганської області, йому відмовлено у призначенні соціальних виплат нібито у зв'язку з відсутністю за місцем проживання. Таки дії вважає незаконними, та має право на отримання соціальних виплат. Тому, просить визнати протиправними дії Відділення ВД ФССНВ в м.Лисичанську Луганської, щодо припинення йому виплати страхових виплат, та винесення постанови від 02.02.2017 р. № 1208/52218/5145 про припинення страхових виплат, визнати незаконною та скасувати постанову Відділення ВД ФССНВ в м. Лисичанську Луганської від 02.02.2017 року № 1208/52218/5145 про припинення страхових виплат та зобов'язати відповідача, поновити йому виплату страхових виплат у зв'язку з втратою працездатністю у раніше призначеному розмірі з 01.02.2017 р. та виплатити недотримані страхові виплати з 01.02.2017 р.

Постановою постанову Лисичанського міського суду Луганської області позовні вимоги задоволені.

З постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою у якій вказав, що припинення йому виплати страхових виплат, та винесення постанови від 02.02.2017 р. № 1208/52218/5145 було правомірним на підставі норм діючого законодавства.

Просили суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня

2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Завданням страхування від нещасних випадків на виробництві відповідно до статті 1Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі Закон № 1105) є проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоров'я та працездатності потерпілих від нещасних випадків або професійного захворювання на виробництві; відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей. Спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються у судовому порядку (стаття 55 вказаного Закону).

В частинах 1, 2, 4 статті 4 Закону № 1105 зазначено, що Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

Частиною 1 статті 6 Закону визначено, що до складу правління Фонду входять по сім представників держави, застрахованих осіб та роботодавців, які виконують свої обов'язки на громадських засадах.

Тобто, відповідно до положень розділів I і II зазначеного Закону № 1105 Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не здійснює владні управлінські функції, тому з урахуванням наведеного та враховуючи суб'єктний склад сторін характеру правовідносин, такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таку саму позицію висловив і Пленум вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 01.03.2013, № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»

Рішення суду першої інстанції, яке переглядається, ґрунтується на юридичних фактах, стосовно яких існує спір про право на грошові кошти. Позаяк це рішення, помилково було розглянуто в порядку адміністративного судочинства.

Практика розгляду подібних спорів існує в Верховному суду України.

Так, в рішенні від 12 квітня 2017 № 6-51цс17 Верховний суд України розглянув в порядку цивільного судочинства позов Особи до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат.

Хоча спір в рішенні 6-51цс17 стосувався стягнення коштів у справі яка переглядається, характер правовідносин та суб'єктний склад як, було зазначено вище дає підстави вважати, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у справі яка переглядається незважаючи на формулювання вимог про визнання дій неправомірними, суть спору полягає в отриманні грошових коштів.

Статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанцій були відсутні підстави розглядати справу в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, як прийнята з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю на підставі ст.157, 203 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Лисичанську Луганської області на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 02 червня 2017 р. у справі № 415/2476/17 - задовольнити частково.

Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 02 червня 2017 р. у справі № 415/2476/17 - скасувати.

Провадження по справі № 415/2476/17 за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення певних дій - закрити.

Роз'яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду відповідним місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Рішення набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя О.О.Шишов

Судді І.В.Сіваченко

О.О.Чебанов