Справа № 802/4180/14-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2017 р. м. Київ К/800/27804/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Борисенко І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 за заявою Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання у справі №802/4180/14-а за позовом Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016, у задоволенні заяви Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання у справі №802/4180/14-а за позовом Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Вінницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області 19.10.2016 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 24.11.2016 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.12.2014 позовну заяву Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області задоволено, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ід.номер НОМЕР_1) кошти в сумі 27240,70грн. до місцевого бюджету.

На виконання цього рішення 29.01.2015 Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №802/4180/14-а.

Однак, у зв'язку з допущеною судом помилкою при зазначенні ідентифікаційного номеру відповідача позивачем були подані заяви про виправлення описок в резолютивній частині постанови та у виконавчому листі №802/4180/14-а від 29.01.2015, відповідні виправлення внесені до процесуальних документів ухвалами суду від 10.03.2015 та 08.04.2015 відповідно, замість невірного ідентифікаційного номеру фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ід.номер НОМЕР_1 зазначено правильний - НОМЕР_2. Зазначені ухвали направлялись на адресу Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області та були отримані нею 24.03.2015 та 30.04.2015.

Оскільки, позивачем подано заяву про видачу виконавчого листа 23.06.2016, тобто через рік після отримання ухвали про виправлення описки у виконавчому листі, та після закінчення строку на пред'явлення виконавчого листа до виконання (23.01.2016), це стало підставою для прийняття оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанцій про відмову в поновленні строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій судова колегія не може погодитись з огляду на таке.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно з частиною 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Конституційним Судом України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 р., в якому вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування нашою державою права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на виконання такого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06.10.2011 міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення від 15.10.2009 р.).

Така обставина як пропуск строку на подання виконавчого документа до виконання не може ставити під сумнів встановлену Конституцією України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод обов'язковість виконання судового рішення.

Частинами першою та другою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до адміністративного суду, який видав виконавчий лист, або до адміністративного суду за місцем виконання.

Вирішуючи питання визнання поважними причин пропуску строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, суд повинен перевірити, чи пропущено строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, чи поважні причини такого пропуску, що було підставою невчасного звернення за виконанням судового рішення.

Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документу вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вимоги до виконавчого документу та, зокрема те, що у виконавчому документі повинен зазначатися індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (фізичної особи).

Таким чином, судами попередніх інстанцій вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлені неповно, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанції є передчасними, ухвала Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 у справі №802/4180/14-а скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М.Шипуліна

Судді: __________________ Л.І.Бившева

__________________ І.В.Борисенко