Справа № 813/1902/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6949/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Курильця А.Р.., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просив : визнати протиправними дії державного виконавця Сихівського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області Семена І.Р., щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 31 січня 2017 року ВП24648433 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 лютого 2017 року ВП53343040; скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 31 січня 2017року ВП 24628433 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 лютого 2017 року ВП53343040.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач оскаржує правомірність рішень державного виконавця, які прийняті на виконання судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, а тому даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, вважає її незаконною та необґрунтованою, просить ухвалу скасувати. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на момент подання адміністративного позову був чинний новий Закон України «Про виконавче провадження», який встановлює порядок оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору до відповідного адміністративного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження у даній справі слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 42 передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Розділом VI даної Інструкції передбачено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Державний виконавець зобов'язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеною в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

З матеріалів справи слідує, що на виконанні у Сихівському відділі державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист № 2-2522, виданий 07 лютого 2011 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованості.

31 травня 2016 року державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження та виділено в окреме провадження стягнення виконавчого збору, а саме прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 лютого 2017 року ВП53343040 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення виконавчого збору від 31 січня 2017 року ВП24648433.

Вважаючи дії державного виконавця щодо прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суддя виходив з того, що ця справа не є підсудна адміністративному суду, однак колегія суддів вважає помилковими такі висновки суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Закон, що визначає сукупність дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами, які підлягають примусовому виконанню, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до ч.1. ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В той же час, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 2 ст.74 Закону №1404, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

При цьому, суддею помилково застосовано до спірних правовідносин статтю 82 Закону України «Про виконавче провадження», яка з 05 жовтня 2016 року втратила чинність.

Таким чином, положеннями ч.2 ст.74 Закону, чітко визначена юрисдикція судів при розгляді справ у випадку оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, а саме така категорія спорів віднесена до юрисдикції адміністративних судів.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зуважити, що за змістом ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який може бути підставою для примусового виконання.

В пункті 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» із змінами і доповненнями, також зазначено, що слід ураховувати, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Також до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Посилання суду першої інстанції на ст.383 ЦПК України та правову позицію Верховного Суду України висловлену в постанові від 16 березня 2016 року (справа №6-30цс16), в даному випадку колегія суддів вважає помилковими, оскільки на час виникнення спірних правовідносин у цій справі набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (дата набрання чинності - 05 жовтня 2016 року), яким чітко визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на цю категорію справ.

З аналізу законодавчих положень та обставин справи, беручи до уваги той факт, що позивачем оскаржуються дії державного виконавця щодо прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення виконавчого збору, колегія суддів приходить до висновку, що в силу приписів ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України та частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» цей спір підсудний Львівському окружному адміністративному суду.

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального справа, тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 204, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю

Ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі № 813/1902/17 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула

Повний текст судового рішення виготовлено 20 липня 2017 року.