Справа № 804/3878/17
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2017 р.Справа №804/3878/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняЧмоні А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -
19 червня 2017 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, у якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо нездійснення нарахування судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_3 суддівської винагороди з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;
- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області здійснити перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_3 за період з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати в сумі 3200 грн., передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та здійснити виплату різниці між фактично отриманою та належною лати сумою сякої винагороди з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року.
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- позивач є професійним суддею, не проходив кваліфікаційного оцінювання, а здійснені відповідачем нарахування та виплата суддівської винагороди із розрахунку мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 грн., є неправомірними та порушують принцип незалежності судді;
- відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», частин 1, 3 статті 133 Закону №2453, пункту 23 розділу ХІІ Закону №1402 позивачу суддівська винагорода має виплачуватись виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка з 1 січня 2017 року складає 3200 грн.;
- Законом №1774 не внесено змін до Закону №1402 чи Закону №2453 в частині регулювання суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому відсутні підстави для враховувати пункт 3 розділу ІІ Закону №1774 при нарахуванні суддівської винагороди;
- при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантів незалежності суддів;
Відповідач проти позову повністю заперечив, зазначивши наступне:
- відповідно до статті 149 Закону №1402 суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених державним бюджетом України на поточний фінансових рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України;
- бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України у встановленому порядку;
- Державною судовою адміністрацією України, яка виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності суддів, доведено до відома територіальних управлінь ДСА України роз'яснення щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у 2017 році, зокрема, листами від 13.01.2017 року №11-256/17, від 26.01.2017 року №11-662/14, листом Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 року;
- територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету, оскільки відповідно до статті 119 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності;
- в заперечення позову відповідач посилався на рішення Конституційного суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, відповідно до правової позиція якого, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 конституції України є найважливішою функцією держави;
- відповідач не погодився, що пункт 3 розділу ІІ Закону №1774 не застосовується в спірних правовідносинах, зазначивши норму пункту 22 розділу ХІІ Закону №1402, яка передбачає право на отримання суддівської винагороди у розмірах визначених вказаним законом лише для суддів, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим законом;
- відповідно до пояснювальної записки до проекту закону №1402 отримання нових розмірів суддівської винагороди суддями буде здійснюватись лише після успішного проходження ними кваліфікаційного оцінювання;
- із посиланням на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» просив відмовити у задоволенні позову.
В судове засідання позивач та представник відповідача не прибули, подавши письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з березня 2007 року працює на посаді судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області, призначений на посаду судді Указом Президента України «Про призначення суддів» від 15 лютого 2017 року №113/2007, обраний на вказану посаду безстроково постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2012 року №4455-VІ.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що відповідно до статті 130 Конституції України, в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016 року, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ (далі - Закон №2453), який втратив чинність, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII Закону №1402-VIII від 02.06.2016 року, встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (частини 1, 3 статті 133 Закону №2453).
Пунктами 22 та 23 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402) встановлено наступне:
- пункт 22: право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами);
- пункт 23: до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі - Закон №1774), внесено зміни до низки нормативних актів, у тому числі, пунктом 53 у Законі №1402 частину третю статті 135 викладено в редакції, відповідно до якої базовий розмір посадового окладу судді визначається в залежності від прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Також у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» пункт 24 викладено в редакції, згідно якої розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, також розраховується в залежності від прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
Розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774 встановлено наступне:
- пункт 1: цей Закон №1774 набирає чинності з 1 січня 2017 року;
- пункт 9: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону;
- пункт 3: установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
Вирішуючи заявлений спір, суд виходить із того, що у розглянутих правовідносинах позивач має право на нарахування суддівської винагороди відповідно до статті 133 Закону №2453 та його посадовий оклад, як судді місцевого суду, встановлено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Закон №1774 у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона (мінімальна заробітна плата) застосовується у розмірі 1600 гривень.
Надаючи оцінку правомірності прийняття законодавцем та подальшого застосування при розгляді справи розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом №1774, суд зазначає, що вказаний Закон є спеціальним, який запроваджує зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом про бюджет.
При цьому, на час розгляду справи Закон №1774 є чинним, неконституційним не визнаний, отже відсутні підстави для його незастосування.
Судом враховуються норми статті 22 Конституції України, згідно яких конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Суд зазначає, що Закон №1774 не змінив частину 3 статті 133 Закону №2453 в частині визначення мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода, отже, відсутнє й порушення статті 130 Конституції України.
Законодавець має певну свободу прийняття законодавчих актів, якими врегульовуються правовідносини у державі, а державні органи, до яких відноситься відповідач, мають їх відповідно застосовувати не маючи такої свободи вибору.
Відповідно до статті 148 Закону №1402 фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо, зокрема, місцевих судів.
Статтею 149 Закону №1402 встановлено порядок фінансування судів, відповідно до якого суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку встановленому Бюджетним кодексом України.
Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом України «Про Державний бюджет України».
Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші видатки заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Частиною 2 статті 95 Конституції України врегульовано, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір, цільове спрямування цих видатків
Конституційний суд України в рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2010 зазначив, що однією із ознак України, як соціальної держави, є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.
Крім того, згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011 встановлено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Загальновідомим є факт військової агресії відносно держави України, проведення судової реформи задля відновлення довіри народу суду, отже, законодавець послідовно та зважено здійснює пропорційний перерозподіл коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» відзначено, що коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», вислів, що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха, тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рішень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яке є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Крім того, Європейський суд підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо у разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.
З системного аналізу наведених норм законодавства та матеріалів справи, враховуючи тяжку економічну та фінансову ситуацію, яка склалася у державі, низький рівень матеріального забезпечення інших громадян України, які отримують пенсії та мінімальні заробітні плати на нижчому рівні, ніж судді, те, що у державі протягом трьох років триває антитерористична операція через військову агресію із захопленням територій України, суд приходить до висновку, що державою фактично не допущено зниження рівня матеріального забезпечення позивача та не порушено рівня його незалежності як професійного судді.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність порушень прав позивача, на захист яких поданий цей позов, що є підставою для відмови у позові.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 11 липня 2017 року.

Суддя І.О. Верба