Справа № 501/29/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 501/29/17

Категорія: 12 Головуючий в 1 інстанції: Смирнов В.В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, діючої в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, до Відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_1, діючи в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, звернулась до суду з адміністративним позовом до Відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області (далі Відділ), треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про скасування рішення Відділу від 15 грудня 2016 року про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 (далі Адреса) та зобов'язання відповідача прийняти рішення про реєстрацію та внести відомості про місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за Адресою до реєстру територіальної громади м.Чорноморська.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає за Адресою та разом з нею мешкають її малолітні діти: старший син ОСОБА_7 та молодша дочка ОСОБА_3.

Вказана квартира належить на праві приватної власності третій особі - ОСОБА_5.

15 грудня 2016 року відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, розглянувши відповідну заяву ОСОБА_1, прийняв рішення про відмову позивачці у реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.

Вирішуючи справу та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача не можна визнати неправомірними, оскільки останні відповідають вимогам нормативних актів, що регулюють питання реєстрації місця проживання.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про охорону дитинства" (далі Закон) система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає:

забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності;

встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.

Згідно до ст.11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

З аналізу наведеного вбачається, що діючим законодавством передбачено прямий та безумовний обов'язок батьків, в тому числі і батька окремо, протягом відповідного строку зареєструвати місце проживання новонародженої дитини, що, на думку суду, відповідає вимогам закону щодо забезпечення інтересів дитини.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського міського суду від 15 серпня 2016 року було розірвано шлюб між позивачкою та ОСОБА_4. Вказані особи від шлюбу мають двох дітей, які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір'ю за Адресою. Колишній чоловік проживає окремо.

За змістом ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається право одного із батьків на реєстрацію місця проживання новонародженої дитини органами державної реєстрації актів цивільного стану під час проведення державної реєстрації народження дитини.

Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі Правила) у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема, заяви (а.с.39) та заперечень на апеляційну скаргу вбачається, що батько дітей (ОСОБА_4) заперечує проти реєстрації своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 за Адресою, що, в свою чергу, об'єктивно позбавляє матір малолітньої доньки ОСОБА_3 можливості виконати п.18 вищевказаних Правил та подати письмову згоду батька на реєстрацію власної малолітньої доньки.

Також, положеннями п.11 Правил передбачено вичерпний перелік підстав, при яких відмовляється в реєстрації місця проживання, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Водночас, як вбачається з заперечень на позов відповідача та спірного рішення, Відділом при прийнятті рішення щодо відмови в реєстрації не було досліджено всіх суттєвих та ґрунтовних обставин, що передували зверненню позивачки з заявою про реєстрацію, зокрема, не була досліджена обставина відсутності (не надання) згоди батька на реєстрацію власної малолітньої доньки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що положеннями ст.18 Закону визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Крім цього, відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого, зокрема, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Також, положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом ст.3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25 вбачається, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні «Хабровські проти України» від 17 січня 2016 року Європейський суд з прав людини зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов'язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов'язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз'єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов'язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов'язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Також, Суд вважає, що позитивні обов'язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз'єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, а поняття "найкращі інтереси" дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією.

Колегія суддів зазначає, що у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини" пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З урахуванням вищезазначених положень законодавства та висновків Європейського суду з прав людини, судова колегія приходить до висновків, що приймаючи рішення про відмову у реєстрації малолітньої ОСОБА_3 за місцем проживання її матері ОСОБА_1 за Адресою, відповідач діяв формально, без мети дотримання інтересів малолітньої дитини, без з`ясування та урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), не пропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів дитини і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв`язку з чим таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.

Отже, приймаючи до уваги все вищезазначене, враховуючи пріоритетність прав дитини і охорону дитинства як такого, та з метою максимально якісного забезпечення основоположних інтересів ОСОБА_3 та з огляду на ту обставину, що рішення відповідача не містить інших підстав для відмови у реєстрації окрім відсутності письмової згоди батька, яка не може вважатися обґрунтованою з вищенаведених підстав, колегія суддів приходить до висновку про необхідність, зокрема, зареєструвати ОСОБА_3 та внести відомості про місце її проживання за адресою: АДРЕСА_1 до реєстру територіальної громади м.Чорноморська.

Таким чином, підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії підлягають задоволенню, рішення Відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області від 15 грудня 2016 року про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1. - скасуванню, а сам Відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області зобов'язанню зареєструвати та внести відомості про місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 до реєстру територіальної громади м.Чорноморська.

При цьому судова колегія не приймає до уваги посилання третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на наявність заперечень власника спірної квартири (ОСОБА_5) проти реєстрації у ній малолітньої ОСОБА_3, як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно діючого законодавства та в даному випадку згода власника на таку реєстрацію не є визначальною при вирішенні спірного питання.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухвалені постанови припустився порушень норм права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2017 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 діючої в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до Відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Скасувати рішення відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області від 15 грудня 2016 року про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області зареєструвати та внести відомості про місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 до реєстру територіальної громади м.Чорноморська.

Постанова апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук