Справа № 813/1030/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6522/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі №813/1030/15 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства юстиції України, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

03.03.2015 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства юстиції України, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.03.2017: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №48о/с «По особовому складу» від 16.01.2015 в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади інспектора ДПС взводу №2 роти ДПС ВДАІ з обслуговування м. Львів ГУМВС; визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 37о/с «По особовому складу» від 26.01.2015 в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади інспектора ДПС взводу №2 роти ДПС ВДАІ з обслуговування м. Львів ГУМВС; поновити в органах внутрішніх справ на посаді інспектора ДПС взводу №2 роти ДПС ВДАІ з обслуговування м. Львів ГУМВС старшого сержанта міліції ОСОБА_2 з 27 січня 2015 року; стягнути на користь ОСОБА_2 з УДАІ Головного управління МВС України у Львівській області середній заробіток за час його вимушеного прогулу; зобов'язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про ОСОБА_2 як про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною 3 або 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади»; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2017 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 №48о/с «По особовому складу» в частині звільнення старшого сержанта міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26.01.2015 №37о/с «По особовому складу» року в частині звільнення старшого сержанта міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС; поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС з 27 січня 2015 року; стягнено з Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 79 757 (сімдесят дев'ять сімсот п'ятдесят сім) грн 73 к. з відрахуванням обов'язкових податків та зборів; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за один місяць в сумі 2953 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 99коп. звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2017 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового та начальницького складу полягало у вчиненні таких дій (бездіяльності), які підривали довіру населення до співробітників органів внутрішніх справ та до органів внутрішніх справ в цілому. Підставою для звільнення позивача стала отримана від УДАІ ГУМВС України у Львівській області інформація про складені протоколи про адміністративні правопорушення відносно учасників Всеукраїнського громадського руху «Автомайдан» та інших учасників мирних акцій протесту, яка надійшла на адресу Міністерства на виконання вимог службової телеграми ДДАІ МВС України від 12.01.2015. Вказує, що статті Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, які регулюють порядок проведення службового розслідування, порядок накладення та виконання дисциплінарних стягнень, та на які посилається суд першої інстанції, при звільненні особи за п.66 Положення не застосовуються.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_2 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ 29.11.2008, на час звільнення працював на посаді інспектора ДПС взводу №2 роти ДПС ВДАІ з обслуговування м. Львів ГУМВС.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 №48 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ наказано звільнити з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу сержанта міліції ОСОБА_2, інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС (а.с.9-10).

На підставі наказу МВС України №48 о/с від 16.01.2015 начальником ГУМВС України у Львівській області 26.01.2015 винесено Наказ «По особовому складу» №37 о/с, яким відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_2 з 26.01.2015 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу (а.с.11).

Вважаючи вказані накази незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади» від16.09.2014 №1682-VII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1682-VII).

Статтею 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду (посади) працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року №737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року №743-VII та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням.

Частиною 1 статті 4 Закону №1682-VII встановлено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Статтею 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року №743-VII (далі - Закон №743-VII) звільнено від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, за вчинення в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, за умови, що ці правопорушення пов'язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону №743-VII виконання цього Закону в частині звільнення від адміністративної відповідальності осіб, зазначених у статті 4 цього Закону, покладається на суди.

Згідно з ст.7 Закону №743-VII питання про застосування цього Закону суд вирішує в судовому засіданні. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Аналогічні норми містили положення Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року №737-VII (далі - Закон №737-VII), чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

На підставі системного аналізу положень вказаних нормативно-правових актів суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що передбачена Законом №№1682-VII заборона щодо перебування на посаді працівника правоохоронного органу може бути застосована до осіб при сукупності таких обставин: - така особа в період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймала посаду (посади) працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно учасників масових акцій протесту; - участь порушника в таких масових акціях протесту повинна бути встановлена та доведена; - учасник масових акцій протесту повинен бути притягнутий, зокрема, до адміністративної відповідальності за дії, які вчинені ним під час таких акцій протесту та, в подальшому, повинен бути звільнений від такої відповідальності відповідно до положень Закону №743-VII та Закону №737-VII; - звільнення від адміністративної відповідальності має відбутись за заявою порушника згідно з рішенням суду в порядку, визначеному Законами №743-VII та №737-VII.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами УДАІ ГУМВС України з 12.03.2014 по 21.03.2014 проведено службове розслідування за фактами порушень, виявлених прокуратурою м. Львова у ході нагляду за додержанням вимог законодавства про адміністративні правопорушення при застосуванні заходів адміністративного впливу посадовими особами ДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

За результати проведеного службового розслідування складено висновок від 21.03.2014 (а.с.12-22) згідно з яким, на розгляді у ОСОБА_2 знаходився рапорт інспектора ДПС взводу №2 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУМВС України в Київській області прапорщика міліції ОСОБА_5 про те, що 29.12.2014 на 20 км автодороги «Київ-Овруч» у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області водій автомобіля «SUZUKI SX4» н.з. НОМЕР_1, порушив ПДР України, а саме не виконав вимогу працівника міліції про зупинку транспортного засобу за допомогою жезла та свистка.

Згідно з інформаційної бази даних Державтоінспекції встановлено, що власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_6, яка проживає за адресою АДРЕСА_1.

З метою встановлення особи, яка вчинила правопорушення, з'ясування фактів і обставин його вчинення, позивачем було здійснено виїзд за зазначеною адресою та проведено бесіду з особою, яка назвалась ОСОБА_6, та яка відмовилась надавати письмові пояснення та запевнила, що в обов'язковому порядку прибуде до ВДАІ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області для з'ясування обставин правопорушення водієм автомобіля, який їй належить. Поряд з цим в усній формі та повідомленням про запрошення до підрозділу ДАІ МВС, ОСОБА_6 запропоновано прибути 10.01.2014 о 10.00 до ВДАІ ЛМУ ГУМВС у Львівській області для з'ясування фактів та обставин правопорушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленою, не прибула до відділу ДАІ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, ОСОБА_2 на ОСОБА_6 10.01.2014 в присутності свідків складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 122-2 КУпАП (серії НОМЕР_2). Після чого адміністративні матеріали скеровано у Личаківський районний суд м. Львова.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 28.02.2014 у справі №3/463/89/14 за протоколом про адміністративне порушення серії НОМЕР_2 від 10.01.2014, за статтею 122-2 КУпАП, стосовно ОСОБА_6 провадження у справі закрито за відсутності події адміністративного порушення (а.с.23-24).

У висновку службове розслідування від 21.03.2014 вказано, що інспектором взводу №2 РДПС ВДАІ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_2 під час складання ним, відносно ОСОБА_6, протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 122-2 КУпАП, передчасно було прийнято рішення про його складання, не зібрано достатніх доказів. Що підтверджують вчинення правопорушення вказаною особою, винності особи в його вчиненні, правопорушника не ознайомлено зі складеним протоколом, з правами та обов'язками передбаченими статтею 268 КУпАП. Порушено право надати пояснення і зауваження до змісту протоколу та не вручена копія такого.

За результатами проведеного службового розслідування позивача рекомендовано за неналежне виконання службових і функціональних обов'язків притягнути до дисциплінарної відповідальності, оголосити догану.

На підставі вказаного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_6 не була притягнута до адміністративної відповідальності за дії, які вказані в складеному позивачем протоколі про адміністративне правопорушення, відтак не була звільнена від такої відповідальності відповідно до положень Закону №743-VII та Закону №737-VII. При цьому, доказів того, що ОСОБА_6 взагалі була учасником масових акцій протесту у вказаний в Законі №132-VIII період суду не надано. Таким чином, за відсутності передбаченої Законом №1682-VII сукупності обставин, які зумовлюють заборону щодо перебування на посаді працівника правоохоронного органу, при прийнятті оскаржуваних наказів до позивача безпідставно застосовано положення Закону №№1682-VII та проведено звільнення його з займаної посади.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону №№1682-VII відбулося без проведення перевірки, передбаченої ст.5 вказаного Закону, хоч Законом №1682-VII передбачено звільнення без проведення перевірки тільки за частиною 1 статті 3 цього Закону.

Також, в оскаржуваних наказах вказано, що звільнення позивача з займаної посади проведено, в тому числі, на підставі пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.91 (зі змінами і доповненнями) (далі - Положення) особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу»для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби (пункт 62 Положення).

Окрім Положення, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюються також Законом України «Про міліцію» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 565-XII) та Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Статут).

Так, статтею 1 Статуту визначено що службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.7 Статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації. Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, слід прийти до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Аналізуючи пункти 66, 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Верховний Суд України в постанові від 20 жовтня 2015 року (справа №813/4104/14) вказав на те, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у пункті 66 Положення №114 визначено не окремий вид відповідальності працівника органів внутрішніх справ, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення. Припинення служби за вказаним пунктом є найсуворішою санкцією відповідальності працівника органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

При цьому, звільнення за п.66 Положення №114 може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що складання позивачем 10.01.2014 протоколу про адміністративне правопорушення серії НОМЕР_2 за статтею 122-2 КУпАП відносно ОСОБА_6 відбувалося у відповідності до «Алгоритму дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно осіб, які порушили ПДР» (а.с.49-50).

Вказаний Алгоритм дій надійшов на адресу УДАІ ГУМВС України у Львівській області 06.01.2014 засобами електронного зв'язку з Департаменту ДАІ МВС України та 08.01.2014 з наголошенням на суворому дотриманні законності був доведений до відома особового складу підпорядкованих підрозділів ДАІ, як рекомендації для працівників ДАІ, яким безпосередньо було доручено виконання рапортів працівників ДАІ м. Києва та Київської області.

Відтак, виконання позивачем своїх посадових обов'язків у відповідності до «Алгоритму дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно осіб, які порушили ПДР» не може бути вчинком, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Водночас, допущені порушення при виконанні посадовою особою правоохоронного органу вимог законодавства, зокрема позивача при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6, також не містить ознак проступку передбаченого пункту 66 Положення, а підпадає під поняття порушення службової дисципліни, за яке могло б бути накладене дисциплінарне стягнення відповідно до статті 12 Статуту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за порушення адміністративного законодавства при складанні протоколів про адміністративні правопорушення на громадян, позивача Наказом ГУМВС України у Львівській області №521 від 10.04.2014 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДАІ ГУМВС» було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність. Вказане дисциплінарне стягнення не знято, наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності не скасовано.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що накази Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в частині звільнення ОСОБА_2 з займаної посади з органів внутрішніх справ не відповідають вимогам Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, тому їх слід визнати протиправними в частині оскарження та скасувати.

Відповідно до пункту 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно з частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Так, відповідно до ч.4 ст.91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

При цьому, згідно з ч.2 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З вказаного вище вбачається, що до внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи, її цивільна правоздатність не припиняється.

УДАІ ГУМВСУ у Львівській області з 07.12.2015 хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи УДАІ ГУМВСУ у Львівській області не внесено.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо поновлення позивача на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом першої інстанції, з врахуванням довідки про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення №72 від 09.04.2015 позивача за листопад-грудень 2014 року (а.с.77) вірно визначено кількість днів вимушеного прогулу позивача та середній заробіток за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.195 КАС України, така відмова не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі №813/1030/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 17.07.2017р.