Справа № 360/724/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 360/724/17 Головуючий у 1-й інстанції: Унятицький Д.Є. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації на постанову Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, Київської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі - Відповідач-1, Департамент Київської ОДА), Київської обласної державної адміністрації (далі - Відповідач-2, Київська ОДА) про:

- визнання протиправними дій Департаменту ОДА щодо відмови у видачі ОСОБА_2 посвідчення постраждалого від аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1;

- зобов'язання Київської ОДА надати ОСОБА_2 статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати відповідне посвідчення.

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 30.05.2017 року позов задоволено - визнано протиправною відмову Департаменту Київської ОДА у прийнятті від ОСОБА_2 документів, необхідних для видачі посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов'язано Відповідача-1 прийняти від Позивача документи, необхідні для видачі посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, Відповідача-2 вирішити питання надання Позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати відповідне посвідчення.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що виключення законодавцем з 01.01.2015 року з правового поля зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє особу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, набутого до цієї дати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи на те, що з 01.01.2015 року набрали чинності зміни до Закону України «Про правовий режим території, що зазначала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно яких виключено зону посиленого радіоекологічного контролю, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для віднесення Позивача до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, категорія 4, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Київською обласною державною адміністрацією 20.04.1993 року (а.с. 13).

Згідно експертного висновку від 25.06.2015 року №26, складеного Центральною міжвідомчою експертною комісією МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв'язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 15), ОСОБА_2 встановлено основний діагноз та зазначено, що захворювання пов'язано з впливом аварії на Чорнобильській АЕС. На підставі вказаного висновку Позивачу було встановлено третю групу інвалідності з 16.07.2015 року довічно у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією довідки МСЕК серії АВ №0512130 від 16.07.2015 року (а.с. 14).

Крім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 звертався до Управління соціального захисту населення Бородянської районної державної адміністрації із заявою щодо підготовки подання для оформлення посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1. Однак листом від 19.09.2016 року №4083/08 Управління повідомило що, починаючи з 01.01.2015 року не приймаються департаментом документи на оформлення громадянам первинних посвідчень постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 з числа потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4 у зв'язку з виключенням зони посиленого радіоекологічного контролю (а.с. 8).

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 10.11.2016 року у справі №360/1827/16-а, яка набрала законної сили 16.02.2017 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Бородянської районної державної адміністрації Київської області, Бородянської районної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації та, зокрема, зобов'язано Управління прийняти від ОСОБА_2 документи для встановлення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, оформити та направити подання до Департаменту Київської ОДА для видачі ОСОБА_2 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 (а.с. 11).

Листом від 12.04.2017 року №05-59-819 Відповідач-1, розглянувши на виконання постанови суду у справі №360/1827/16-а документи Позивача, повідомив ОСОБА_2 про відсутність можливості встановлення статусу особи, віднесеної до категорії 1 як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки з 01.01.2015 року зона посиленого радіоекологічного контролю відсутня (а.с. 7).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 9, 12, 14, 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Позивач має видане в установленому законом порядку посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, причинний зв'язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи встановлено експертною комісією, то подальші законодавчі зміни щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю не можуть впливати на статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який отримано до 01.01.2015 року.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення (далі - Закон).

Відповідно до ст. 9 Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Приписи ч. 1 ст. 11 Закону визначають, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення;

2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років;

5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов'язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України;

6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у статті 27 цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв'язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до частини п'ятої статті 17 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 12 вказаного Закону причинний зв'язок між захворюванням, пов'язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою визнається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи - інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які постійно проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (стаття 11 Закону) мають право на отримання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 за умови встановлення уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України причинного зв'язок між захворюванням, пов'язаним з Чорнобильською катастрофою.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 13 Закону держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.

На державу покладаються також зобов'язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Отже, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії належать, у тому числі, особи, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності із Чорнобильською катастрофою.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 65 Закону учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи регулює затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51).

Відповідно до п. 3 Порядку №51 інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1, видаються посвідчення синього кольору, серія А.

Приписи абз. 3 п. 10 Порядку №51 визначають, що видача посвідчень провадиться потерпілим від аварії на Чорнобильській АЕС - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

При цьому, згідно абз. 6 п. 10 Порядку №51 посвідчення видаються інвалідам із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, - на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов'язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Тобто, підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, віднесеної до 1 категорії, щодо якої встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, є довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов'язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Як було встановлено вище, матеріалами справи підтверджується, що Позивач має захворювання, пов'язане із впливом аварії на Чорнобильській АЕС (інвалід ІІІ групи). Крім того, про наявність у ОСОБА_2 захворювання, пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, свідчить наявний у матеріалах справи експертний висновок Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 25.06.2015 року №26.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про наявність у Позивача права на встановлення йому статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

Посилання Апелянта на те, що таке право було втрачене Позивачем у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VIII, яким було виключено зону посиленого радіоекологічного контролю, у якій проживає Позивач, з переліку радіоактивно забруднених територій, судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

Визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій містилося у ст. 2 Закону, згідно якої до зон радіоактивного забруднення належали: зона відчуження, зона безумовного (обов'язкового) відселення, зона гарантованого добровільного відселення та зона посиленого радіоекологічного контролю.

Аналогічне визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій було закріплено у ст. 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Так, 01.01.2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII, яким статтю 2 Закону було виключено, а також виключено абз. 5 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», які визначали зону посиленого радіоекологічного контролю як одну із зон радіоактивно забруднених територій.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, саме по собі виключення зони посиленого радіоекологічного контролю із переліку радіоактивно забруднених територій не позбавляє осіб, яким раніше були видані посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідного статусу і не спростовує факту проживання/роботи/навчання особи протягом, встановленого законом, проміжку часу, на території раніше віднесеній до зони посиленого радіоекологічного контролю.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» також не було передбачено, що раніше видані посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, є недійсними.

Крім того, Закон у редакції, чинній після 01.01.2015 року, передбачає надання особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, певних пільг та компенсацій. Зокрема, ст. ст. 51 та 56 вказаного Закону передбачають надання особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, додаткової пенсії та пільг щодо обчислення стажу роботи (служби).

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також те, що Позивачем надано всі необхідні документи для встановлення статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, колегія суддів дійшла висновку про протиправність відмови УСЗН Білоцерківської міськради у прийнятті документів до розгляду для встановлення статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та, як наслідок, наявність підстав до задоволення позовних вимог в указаній частині.

Посилання Апелянта на лист Мінсоцполітики України від 08.06.2015 року №658/20/112-15, в якому вказано на можливість отримання статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 особою, якій встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильської катастрофи виключно до 01.01.2015 року, судовою колегією оцінюється критично, оскільки даний лист центрального органу виконавчої влади не зареєстрований у Міністерстві юстиції, а відтак не є нормативним актом, що містить обов'язкові правила поведінки, а тому має суто інформаційний характер.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов'язання Департаменту Київської ОДА розглянути подання про встановлення ОСОБА_2 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, та видати відповідне посвідчення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 10 Порядку №51 рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.

Приписи абз. 3 п. 10 Порядку №51 визначають, що видача посвідчень провадиться потерпілим від аварії на Чорнобильській АЕС - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Тобто у межах спірних правовідносин органом, уповноваженим приймати рішення про видачу або про відмову у видачі посвідчення, є Київська обласна державна адміністрація.

У свою чергу, згідно п. 1 Положення про департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації Департамент Київської ОДА є структурним підрозділом Київської обласної державної адміністрації, що утворюється головою облдержадміністрації, підзвітним і підконтрольним голові облдержадміністрації та Міністерству соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики).

З урахуванням наведеного, визначаючи суб'єкта владних повноважень - Київську ОДА в якості відповідача та покладаючи на структурний підрозділ останнього обов'язок з розгляду питання, пов'язаного з визначенням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а Відповідача-2 - видати відповідне посвідчення, Бородянський районний суд Київської області не допустив порушень норм матеріального та процесуального права.

Крім того, судовою колегією враховується, що згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №826/17109/13-а.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання Відповідача-1 вирішити питання про встановлення ОСОБА_2 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, а Відповідача-2 видати відповідне посвідчення.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації - залишити без задоволення, а постанову Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, Київської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.