Справа № 522/10998/17
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/1630/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15.06.2017 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за яким просив Скасувати постанову Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про накладення адміністративного стягнення №51-ДК-ДК/ 0002по/08/01/-17 від 09 червня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 09.06.2017 року відносно нього відповідачем було винесено постанову №51-дк-дк/0002п/07/01/-17 за порушення, що, нібито, передбачене ч. 1 ст 53 КУпАП. Цьому передувало те, що позивач був викликаний в Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (копія повідомлення про виклик від 29 травня 2017 р.); був складений протокол від 07 червня 2017 р.; був виписаний припис про усунення порушень у зв'язку з самовільним зайняттям земельної ділянки від 09 червня 2017 р.. Згідно оскаржуваної постанови на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 гривень.

Проте, з постановою ОСОБА_1 не згоден, вважає її незаконною та, відповідно, такою, що підлягає скасуванню, з наступних підстав. У постанові відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 порушив ст. 116 Земельного кодексу України, використовуючи земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, яка не надана у власність, користування (оренду) на території Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, без передбачених чинним законодавством правовстановлюючих документів. Крім того, відповідач дійшов висновку, що позивач заподіяв матеріальну шкоду у сумі 41037,00 гривень. При цьому такі висновки Головного управління Держгеокадастру в Одеській області позивач вважає хибними, з таких підстав. У 2003 році між ним та Біляївською районною державною адміністрацією був укладений договір оренди земельної ділянки на 5 років. Площа орендованої землі - 30 Га (саме така площа зазначена відповідачем у розрахунку розміру шкоди). Земельна ділянка була передана позивачу згідно відповідного акту приймання - передачі та відповідно до ситуаційної схеми. Цей договір був двічі подовжений - у 2006 році на 6 років та у 2012 році - на 9 років. Позивач посилався на те, що за цей час він сумлінно, своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату. Тільки у 2017 році він сплатив орендну плату в сумі 10905 гривень. Отже, вважає себе належним та законним користувачем земельної ділянки, з приводу використання якої його притягнуто до адміністративної відповідальності. При цьому, відповідач в оскаржуваній постанові відзначив, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 53 КУпАП. У свою чергу, ч.1 ст.53 КУпАП передбачає такі види правопорушень: використання земель не за цільовим призначенням, невиконання природоохоронного режиму використання земель, розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об'єктів, які негативно впливають на стан земель, неправильна експлуатація, знишення або пошкодження протиерозійних гідротехнічних споруд, захисних лісонасаджень. Позивач зазначив, що використовую орендовану земельну ділянку виключно для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як того вимагає п. 2.1. договору оренди, положень законодавства про охорону навколишнього природного середовища не порушую. До того ж, на земельній ділянці відсутні будь-які об'єкти, споруди та лісонасадження.

Посилався також на такі порушення з боку відповідача: відповідач, притягаючи його до відповідальності діяв в особі старшого державного інспектора. При цьому на позивача накладено штраф у розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (425 гривень). У той же час відповідно до п. З ч. 2 ст. 244 старші інспектори мають право накладати стягнення лише в сумі до 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Притягуючи його до відповідальності відповідач посилається на положення ст.238-1 КУпАП, у свою чергу КУпАП такої статті не містить.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що його притягнуто до адміністративної відповідальності безпідставно та незаконно, а оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 05.07.2017 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначив, що позивача було притягнуто до відповідальності за нібито самовільне захоплення земельної ділянки, проте позивач є сумлінним користувачем земельної ділянки і на протязі 14 років сплачує оренду плату за договором оренди, укладеним з Біляївською районною державною адміністрацією. При цьому, положення ч.1 ст. 51 КУпАП не передбачають відповідальність за таке порушення, крім того не передбачено такого розміру штрафу. Позивач з'являвся на виклик відповідача та надав їм відповідні пояснення, між тим відповідачем було винесено оскаржувану постанову.

Представник відповідач у судове засідання у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

У відповідності до ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття, справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст.. 33 Земельного кодексу України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Положеннями ст.. 93 ЗК України передбачено право оренди земельної ділянки, тобто засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

З пояснень представника позивача та матеріалів справи судом встановлено, що 10.11.2003 року між ОСОБА_1 та Біляївською районною державною адміністрацією був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 30 га, розташованої на території Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, строком на 5 років.

Земельна ділянка була передана позивачу згідно відповідного акту передачі-прийому та відповідно до ситуаційної схеми.

Цей договір був двічі подовжений - у 2006 році на 6 років (додаткова угода від 19.01.2006 року про винесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.11.2003 року №8) та у 2012 році - на 9 років (додаткова угода від 18.01.2012 року про винесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.11.2003 року №8).

До суду були надані квитанції про сплату орендної плати за користування земельною ділянкою за період з січня по травень 2017 року.

Згідно п.2.1 Договору, земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку №1471/10/1702 від 04.02.2015 року, ФОП ОСОБА_1 здійснюється наступні види господарської діяльності: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; виробництво олії та тваринних жирів; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Також судом встановлено, що 09 червня 2017 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області винесло постанову №51-ДК-ДК/0002по/08/01/-17 відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 53 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. 00 коп..

Згідно постанови від 09.06.2017 року вказано, що ОСОБА_1 порушив вимоги ст.. 116 Земельного кодексу України, а саме: використовує земельну ділянку сільськогосподарського призначення, державної власності, яка не надана у власність, користування (оренду) на території Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, без передбачених чинним законодавством правовстановлюючих документів. Також, відповідач дійшов висновку, що позивачем заподіяну матеріальну шкоду внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у сумі 41 037, 36 грн..

Дана постанова була прийнята на підставі протоколу від 07.06.2017 року №51-дк-дк/0002п/07/01/-17 про адміністративне правопорушення, складеного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, ОСОБА_3.

Того ж дня, 09.06.2017 року, державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, ОСОБА_3, винесено припис №51-ДК-ДК/0002пр/03/01/-17, за яким зобов'язано позивача усунути зазначені порушення у строк до 01.10.2017 року.

Суд при розгляді даної категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та її поважність згідно з вимогами п.3 ч.1 ст. 293 КУпАП.

За правилами ч. 2 ст. 188 ЗК України порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Згідно з приписами ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" від 19.06.2003 № 963-IV(далі - Закон № 963-IV) самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

Згідно роз'яснень Державного комітету України із земельних ресурсів №14-17-4/12991 від 11.11.2008 року, щодо застосування терміну «самовільне зайняття земельної ділянки», не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування прийняв рішення про її передачу у власність або надання у користування (оренду). Даний перелік рішень є вичерпним. У разі використання ділянки за наявності будь-яких інших рішень зазначених органів (наприклад, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, про погодження місця розташування об'єкту тощо), дані дії слід кваліфікувати як самовільне зайняття земельної ділянки.

Вимоги ст. 53-1 КУпАП України передбачають, що самовільне зайняття земельної ділянки тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного спливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 10 КУпАП вина є обов'язковою умовою адміністративної відповідальності, юридичний факт, який є підставою для притягнення до відповідальності.

Згідно зі ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає, вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, у відповідності до ст. 278 КпАП України при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа), який розглядатиме справу, вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Згідно ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Крім того, відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і роз'яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом'якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов'язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вбачає, що відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення у вигляді самовільного зайняття земельної ділянки, площею 30 га, на території Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, у подальшому на підставі вказаного протоколу відповідачем винесено оскаржувану постанову №51-ДК-ДК/0002по/08/01/-17 від 09.06.2017 року.

Проте, на підставі викладеного, суд погоджується з доводами позивача та вважає прийняту постанову незаконною.

Як вже було встановлено судом, позивач користується земельною ділянкою, площею 30 га, на території Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, на підставі укладеного з Біляївською районною державною адміністрацією договору оренди від 10.11.2003 року. При цьому, строк дії договору оренди був продовжений додатковою угодою від 18.01.2012 року терміном на дев'ять років. Оренда плата здійснюється позивачем регулярно.

Тобто, відсутній факт самовільного зайняття земельної ділянки, згідно якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності.

Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення №51-дк-дк/0002п/07/01/-17 від 07.06.2017 року вбачається, що він був складений у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, якою у свою чергу були надані пояснення щодо своєї незгоди з формуванням самовільного зайняття земельної ділянки, площею 30 га, та зазначено про наявність договору оренду вказаної земельної ділянки.

Проте, дані обставини не були враховані відповідачем при винесені оскаржуваної постанови від 09.06.2017 року.

Також, з постанови про накладення адміністративної стягнення від 09.06.2017 року вбачається, що порушення позивача кваліфіковано за ч.1 ст. 53 КУпАП. При цьому, положення ч.1 ст. 53 КУпАП передбачають відповідальність за використання земель не за цільовим призначенням, невиконання природоохоронного режиму використання земель, розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об'єктів, які негативно впливають на стан земель, неправильна експлуатація, знищення або пошкодження протиерозійних гідротехнічних споруд, захисних лісонасаджень. Проте, жодне із цих порушень не було встановлено протоколом.

Також судом приймаються до уваги посилання позивача на положення ст.. 244 КУпАП, згідно п.3 ч.2 якої передбачено, що старші державні інспектори сільського господарства, державні інспектори сільського господарства мають право накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян до 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - до 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З оскаржуваної постанови вбачається, що вона складена старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, при цьому позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у сумі 425 грн., що не відповідає положенням ст.. 244 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів правомірності свого рішення, а також заперечень, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про скасування постанови Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №51-ДК-ДК/ 0002по/08/01/-17 від 09 червня 2017 року про накладення адміністративного стягнення підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6-14, 17, 69-71, 79, 86, 99, 158-163, 167, 171, КАС України, ст..ст.88,93 116, 122, ЗК України, ст.ст. 23,24, 27,33,38, 53, 255, 276, 277,278, 280, 283 285, 287 293, 295 КУпАП, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області скасування постанови - задовольнити.

Скасувати постанову Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про накладення адміністративного стягнення №51-ДК-ДК/ 0002по/08/01/-17 від 09 червня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання постанови суду.

Суддя: Домусчі Л.В.

10.07.2017