Справа № 806/1631/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м.Житомир справа № 806/1631/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Колесник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльності (дій) та скасування постанови про повернення виконавчого документа від 25.05.2017,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви від 20.06.2017, просив визнати неправомірними бездіяльність (дії) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року та повернення виконавчого документа від 25.05.2017 по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року; скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли В.Е. про повернення виконавчого документа від 25.05.2017 по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень свідомо не виконує рішення суду від 07.02.2017 та в неправомірний спосіб стало на захист боржника - Головного управління Національної поліції в Житомирській області. ОСОБА_3 вважає, що повернення відповідачем листом від 25.05.2017 виконавчого листа без виконання за п. 10 ст. 4 та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірним та порушує його права.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, з підстав викладених у ньому та заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на мотиви письмових заперечень.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 07.02.2017 Житомирським окружним адміністративним судом у справі № 806/2885/16 постановлено постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної інформації за запитом ОСОБА_3 від 21.11.2016 та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати ОСОБА_3 повну інформацію на запит від 21.11.16, а саме відомості про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2015 рік працівника Головного управління Національної поліції в Житомирській області Беспалка Максима Миколайовича, за виключенням відомостей щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, місця проживання та реєстрації декларанта. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "07" лютого 2017 р. залишено без змін.

У відповідності до приписів ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постанова суду від 07.02.2017 набрала законної сили 05 квітня 2017 року.

Відповідно до положень частини першої статті 258 КАС України, на виконання постанови суду та за заявою позивача 05 травня 2017 року представнику позивача видано виконавчий лист за № 539/2017.

В подальшому ОСОБА_3 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою щодо примусового виконання виконавчого листа № 806/2885/16 виданого 05.05.2017 Житомирським окружним адміністративним судом.

25 травня 2017 року, за результатами розгляду вказаної заяви, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зі змісту повідомлення слідує, що виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у процесі проведеної перевірки з'ясовано, що виконавчий документ пред'явлений до виконання не за підвідомчістю.

Вважаючи, що відповідачем виконавчий документ повернуто неправомірно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно зі ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо неправомірних, на думку позивача, бездіяльності та дій Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року та повернення виконавчого документа від 25.05.2017 по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року, суд зважає на таке.

В сили приписів статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону № 1404-VIII, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

3гідно зі частиною третьої вказаної статті Закону № 1404-VIII, виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Приписами статті 25 Закону № 1404-VIII визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

У разі хвороби державного виконавця, його перебування у відрядженні чи відпустці, звільнення чи відсторонення від посади державного виконавця, включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби, відводу (самовідводу) державного виконавця, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного державного виконавця до іншого.

У разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що за загальним правилом, у разі відсутності умов, наведених у ст. 25 Закону № 1404-VIII, підвідомчість виконавчих проваджень органам державної виконавчої служби визначається за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органами державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дії щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби.

Поряд з цим суд ураховує, що відповідно до п. 3 розд. І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року N 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за N 1302/29432 (у редакції, чинній на момент пред'явлення позивачем виконавчого листа, далі - Інструкція), органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Підвідомчість цих органів державної виконавчої служби встановлена пунктом 4 розд. І вказаної Інструкції.

Так, за змістом абзаців 1 - 3 указаного пункту розділу І Інструкції, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

У свою чергу, Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить від шести до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абз. 4-6 п. 4 розд. І Інструкції).

Безспірно встановлено, що божником у виконавчому листі № 539/2017 виданому 05 травня 2017 р. Житомирським окружним адміністративним судом, за судовим рішенням у справі № 806/2885/16, є Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Відповідно до Положення про Головне управління Національної поліції в Житомирській області, затвердженого наказом Національної поліції 06.11.2015 № 22, Головне управління Національної поліції в Житомирській області є територіальним органом Національної поліції та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території Житомирської області.

За наведених обставин, а також ураховуючи вимоги Закону України "Про Національну поліцію", суд констатує, що боржником за постановою Житомирського окружного адміністративного суду в справі № 806/2885/16 є територіальний орган центрального органу виконавчої влади - Головне управління Національної поліції в Житомирській області, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Старий бульвар, 5/37.

Таким чином, виконавчий лист виданий місцевим судом у справі № 806/2885/16 підвідомчий Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в області, функції якого щодо примусового виконання такого рішення поширюються на територію місцезнаходження відповідача.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконавчий лист № 539/2017 виданий 05 травня 2017 р. Житомирський окружним адміністративним судом за постановою в справі № 806/2885/16 пред'явлено не за підвідомчістю та не за місцем виконання.

При цьому суд відхиляє доводи представника позивача щодо наявності у позивача права вибору місця відкриття виконавчого провадження в порядку ч. 1 ст. 24 Закону № 1404-VIII, оскільки судом не встановлено можливості вчинення виконавчих дій щодо виконання вказаного рішення суду на території місцезнаходження боржника - ГУ НП у Житомирській області кількома органами державної виконавчої служби, в тому числі відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що функцій відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішень суду за яким боржником є ГУ НП у Житомирській області на територію місце знаходження боржника та його майна не поширюються.

Також указала, що виконавчий лист позивачем пред'явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та на даний час винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2017 ВП № 54118631 у зв'язку з фактичним виконанням.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що виконавчий документ, виданий судом на виконання постанови в справі № 806/2885/16, може бути пред'явлений до виконання як за місцем виконання так і за підвідомчістю лише до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Згідно зі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції визначено, що виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред'явлення виконавчого документа.

Зважаючи на все викладене вище, суд дійшов висновку, що старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повертаючи виконавчий документ ОСОБА_3 без прийняття до виконання, шляхом прийняття відповідного повідомлення від 25 травня 2017 року, діяв на підставі Закону та у межах своїх повноважень, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання неправомірними бездіяльності (дії) відповідача є безпідставними.

Також суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині скасування постанови про повернення виконавчого документа від 25.05.2017, зважаючи на таке.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Отже, підставами для скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв рішення. При цьому обов'язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У світлі наведених правових норм необхідно вказати, що відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Судом установлено, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою Віталієм Едуардовичем 25 травня 2017 року прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стагувачу без прийняття до виконання. Постанова про повернення виконавчого документа зазначеною посадовою особою не виносилася.

За таких обставин, коли постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа від 25.05.2017 по адміністративній справі № 806/2885/16 від 07 лютого 2017 року відсутня та, відповідно, таким рішенням відповідача не можуть бути порушені права ОСОБА_3, суд приходить переконання, що позивач звертаючись до суду з вимогою про скасування постанови від 25.05.2017 обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено правомірність дій щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у зв'язку з пред'явленням позивачем виконавчого документа не за підвідомчістю, та винесення повідомлення від 25.05.2017. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльності (дій) та скасування постанови про повернення виконавчого документа від 25.05.2017 відсутні.

Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 17 липня 2017 р.