Справа № 817/1429/16
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2017 р.Р і в н е 817/1429/16
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1, відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4
до Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №001521302 від 09.08.2016, рішення про застосування штрафних санкцій №001541302 від 09.09.2016 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-001531302 від 09.09.2016.

Статус позивача як фізичної особи - підприємця було уточнено в ході судового розгляду.

Позовні вимоги в повному обсязі були підтримані представником позивача в судовому засіданні та обґрунтовані безпідставністю висновків податкового органу, покладених в основу донарахування відповідних грошових зобов'язань. Зокрема, представник позивача заперечила висновки контролюючого органу про те, що позивач завищив свої витрати шляхом включення до їх складу вартості палива, понад норми, затверджені наказом Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998. При цьому зауважила, що визначені даним підзаконним актом нормативи не повинні застосовуватись щодо позивача, і, крім того, списання платником податку палива в повній мірі відповідало наказам-розпорядженням ФОП ОСОБА_4 від 02.01.2013, від 02.01.2014 та від 02.01.2015, згідно яких норма витрат для вантажного автомобіля MAN на 100 км встановлена на рівні 35 л, а для врахування експлуатаційних факторів, які впливають на обсяги використання палива до вказаної норми витрат палива застосовується коефіцієнт 0,7 на тону вантажу. Також представник позивача заперечила висновки контролюючого органу про те, що позивач не мав права відносити на витрати видатки, понесені під час відрядження особисто. Зауважила, що таке тлумачення норм податкового права безпідставно звужує права фізичної особи-підприємця, що не використовує працю найманих працівників. За наведеного просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що перевіркою позивача було встановлено понаднормове списання платником податку дизпалива протягом 2013-2015 років. Зауважила, що оскільки норми витрат палива, встановлені ФОП ОСОБА_4 у наказах-розпорядженнях, не відповідали нормам витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженим у наказі Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998, то паливо, що було списане понад таку норму, правомірно класифіковане перевіряючими, як таке, що використане не в господарській діяльності, а тому і підставно знято його вартість з витрат підприємця. Що стосується витрат на відрядження, вказала, що у тому випадку, якщо підприємець здійснює відрядження особисто, то видатки, понесені під час такого відрядження, не повинні включатися до складу витрат такого підприємця, оскільки фізична особа-підприємець не є найманим працівником. За наведеного, просила відмовити у задоволені позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані ними письмові докази суд встановив наступне.

З 18.07.2016 по 29.07.2016 та з 12.08.2016 по 18.08.2016 посадовими особами Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015 року. Результати перевірки оформлені актом №00142/1712-1302/НОМЕР_1 від 26.08.2016 (а.с.9-18).

Актом констатовано, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 здійснює господарську діяльність за кодом КВЕД 49.21 "Вантажний автомобільний транспорт", в охопленому перевіркою періоді надавав послуги вантажним автомобільним транспортом і не використовував працю найманих працівників.

Також актом зафіксовано, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 належать на праві власності вантажний автомобіль MAN TGA 18,390, реєстраційний номер НОМЕР_2 і вантажний автомобіль KRONE SDP 27, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с.10).

Долученими до матеріалів справи позивачем доказами, які, в той же час, надавалися і до податкової перевірки, а саме: подорожніми листами вантажного автомобіля в міжнародному сполученні за 2013-2015 роки (а.с.45-89), міжнародними товарно-транспортними накладними CMR з відмітками про перетин кордону за 2013-2015 роки (а.с.119-203) підтверджується, що в охопленому перевіркою періоді його автомобілями здійснювалися міжнародні перевезення вантажів. При цьому, в усіх випадках, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 самостійно виконував функцію водія.

Також долученими до матеріалів справи позивачем доказами, підтверджується, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 прийнято накази-розпорядження: №1 від 02.01.2013, №1 від 02.01.2014 та №1 від 02.01.2015, згідно яких встановлено норму витрат для вантажного автомобіля MAN на 100 км - 35 л, для врахування експлуатаційних факторів, які впливають на обсяги використання палива до вказаної норми витрат палива застосовується коефіцієнт 0,7 на тону вантажу (а.с.58, 90, 203а на звороті). У зв'язку з цим, позивачем списано дизпаливо: за актом списання №СпТ-000001а від 31.12.2013 року в кількості 35437,54 л. на суму 36876,55 грн. (а.с.90); за актом списання №СпТ-000001а від 31.12.2013 року в кількості 28511,326 л. на суму 359126,05 грн. (а.с.58); за актом списання №СпТ-000001а від 31.12.2015 року в кількості 20938,7 л. на суму 310385,41 грн. (а.с.203а).

В акті перевірки податковим органом на підставі того, що норма витрат палива, встановлена ФОП ОСОБА_4, не відповідає нормам, які встановлені наказом Міністерства транспорту України "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" №43 від 10.02.1998, констатовано, що пальне, яке списане підприємцем понад такі норми вважається використаним не в господарській діяльності. В додатку №1 до Акту перевірки відповідачем наведено перелік подорожніх листів вантажного автомобіля, за якими позивачем, на думку контролюючого органу, списано пальне понад норм, об'єм такого пального, його вартість, та, відповідно, суму завищення вартості пального (а.с.19-20). Підрахована в такий спосіб загальна сума завищення - 189684,20 грн. кваліфікована, як завищення валових витрат, в тому числі за 2013 рік - 63479,76грн., за 2014 рік - 67611,06 грн., за 2015 рік - 58593,38 грн.

Долученими позивачем до матеріалів справи доказами, які, в той же час, надавалися і до податкової перевірки, а саме: наказами-розпорядженнями про відрядження (а.с.91-118) підтверджується, що в охопленому перевіркою періоді позивач відряджав себе, як водія, з метою перевезення вантажів за маршрутами, які відповідають маршрутам, зазначеним у подорожніх листах вантажного автомобіля в міжнародному сполученні та товарно-транспортним накладним за 2013-2015 роки (а.с.45-89), та встановлював розмір добових: в 2013-2014 роках - в межах України - 200,00 грн., за кордон - 800,00 грн., а в 2015 році - в межах України - 300,00 грн., за кордон - 900,00 грн.

В акті перевірки податковим органом констатовано, що за правилами підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема, як витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку. Перевіркою встановлено, що фізична особа-підприємець здійснював відрядження особисто, а тому витрати, понесені ним під час відрядження, безпідставно були включені до складу витрат такого підприємця, оскільки фізична особа-підприємець не є найманим працівником. Таким чином, за висновками акту перевірки позивачем завищено витрати на 353100,00 грн., в тому числі за 2013 рік - 91800,00 грн., за 2014 рік - 125400,00 грн., за 2015 рік - 135900,00 грн.

За рахунок висновків про завищення позивачем витрат, відповідачем зроблено висновок про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу на 424833,48 грн., в тому числі на 123698,66 грн. - за 2013 рік, 140748.80 грн. - за 2014 рік та 160386,02 грн. - за 2015 рік, і, як наслідок про заниження податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 61878,50 грн., в тому числі 18590,40 грн. - за 2013 рік, 21344,90 грн. - за 2014 рік та 21943,20 грн. - за 2015 рік.

В результаті того, що саме з суми такого чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (34,7%), зроблено висновки про заниження даного обов'язкового платежу на 147417,22 грн., в тому числі 42923,44 грн. - за 2013 рік, 48839,83 грн. - за 2014 рік, 55653,95 грн. за 2015 рік.

09.09.2016 на підставі акту перевірки №00142/1712-1302/НОМЕР_1 від 26.08.2016 Рівненською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Рівненській області прийнято:

податкове повідомлення-рішення №001521302 (помилково зазначено дату як 09.08.2016), згідно якого ОСОБА_4 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб" на 77348,13 грн., в тому числі 61878,50 грн. - за податковими зобов'язаннями та 15469,63 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.21-22);

рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №001541302, згідно якого до ОСОБА_4 застосовано штрафні санкції в розмірі 16887,90 грн.(а.с.23-24);

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-001531302 про сплату ОСОБА_4 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 147417,22 грн.(а.с.25).

В основу оспорюваного податкового повідомлення-рішення №001521302 від 09.09.2016 покладено висновки контролюючого органу про порушення платником податків вимог пунктів 138.4, 138.6-138.9, підпунктів 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 статті 138, пункту 167.1 статті 167, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

В основу оспорюваного рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №001541302 від 09.09.2016 покладено висновки контролюючого органу про порушення платником податків вимог пункту 4 частини першої статті 4, пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-001531302 від 09.09.2016 виставлена відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

При цьому суд виходив з такого.

Відповідно до пункту 177.2. статті 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності (крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування) є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За правилами пункту 177.4. цієї статті (в редакції, що діяла впродовж 2013-2014 років), до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

В свою чергу, за правилами пункту 138.1 статті 138 розділу III Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. А відповідно до абзацу 1 підпункту 38.1.1. цієї статті, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. В силу вимог пункту 138.4. цієї статті, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, який набрав чинності з 01.01.2015, пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України викладено в новій редакції, за якою, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Дослідженими судом доказами в повній мірі підтверджено, що позивачем впродовж 2013-2015 років відносилась на витрати вартість пального, використаного підприємцем при провадженні основного виду діяльності, а саме при наданні послуг з перевезення вантажів власним вантажним автомобільним транспортом, переважно в міжнародному сполученні. При цьому, формування витрат проводилось з дотримання вимог щодо документального підтвердження їх сум. Списання палива проводилось позивачем відповідно до норм, установлених власними наказами-розпорядженнями, що приймались ним у перший робочий день першого місяця кожного року.

Фактично, висновки відповідача про невідповідність критеріям господарського характеру даних видатків базуються на тому, що позивач списував дизпаливо без дотримання Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, що затверджені наказом Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року.

За правилами, визначеними даним підзаконним нормативно-правовим актом, дані Норми призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива. Нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації. Нормування витрат моторних олив та мастил здійснюється пропорційно до витрат палива згідно з встановленими нормативами.

Отже, безпосереднім призначенням даних Норм є планування витрат палива з метою їх раціонального використання. Разом з тим, норми списання палива на підприємстві можуть бути врегульовані внутрішніми наказами, а також підтверджені відповідними розрахунками, з урахуванням технічних характеристик автомобілів, експлуатаційних норм і інших факторів.

Крім того, пунктом 1.9 Норм прямо передбачено, що підприємство на підставі аналізу причин відхилень фактичних витрат палива, що можуть змінюватися у часі або за певних умов, від встановлених ним нормативних витрат може змінювати встановлені нормативні витрати відповідно до зміни умов експлуатації або, у разі потреби, вживати заходів щодо усунення причин збільшення фактичної витрати палива понад встановлену підприємством нормативну витрату палива.

З урахуванням того, наказ Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року взагалі не містить імперативних норм, порушення яких може трактуватися, як порушення вимог податкового законодавства, висновки податкового органу про завищення позивачем витрат по дизельному пальному, внаслідок його списання понад норму, є нормативно необґрунтованими.

Окремо слід зауважити, що суд не може прийняти, як правильний і підставний розрахунок витрат дизпалива, самостійно зроблений відповідачем та зазначений у акті перевірки (арк.9 акту перевірки, а.с.13), позаяк відсутній детальний обрахунок по кожному транспортному перевезенню згідно формули, а з розрахунку не можливо зрозуміти який сумарний коригуючий коефіцієнт (Kz) застосовувався і чи застосовувався він взагалі.

З огляду на те, що позивачем списання палива проводилось відповідно до норм, установлених власними наказами-розпорядженнями, а також з дотриманням вимог щодо їх документального підтвердження, а також з врахуванням доведеності безпосереднього зв'язку таких витрат з господарською діяльністю позивача, висновки податкового органу щодо заниження підприємцем чистого оподатковуваного доходу у зв'язку із віднесенням до складу витрат «понаднормових» видатків на придбання дизельного пального, суд визнає протиправними і безпідставними.

Висновки відповідача про завищення позивачем витрат у зв'язку віднесенням до їх складу видатків на відрядження, а саме добових, понесених позивачем, під час відряджень, які він здійснював особисто, мотивовані порушенням позивачем вимог підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 розділу III Податкового кодексу України.

За правилами цієї норми, яка діяла впродовж 2013-2014 років, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, як витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат. При цьому, зазначені витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Оскільки фізична особа-підприємець не є найманим працівником, то він не може включати витрати на відрядження, здійснені ним особисто, до складу витрат підприємця за правилами підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 розділу III Податкового кодексу України.

В той же час, відповідно до пункту 138.1. статті 138 розділу III Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, із витрат операційної діяльності, в тому числі тих, які визначаються згідно з підпунктом 138.10.2 пункту 138.10 цієї статті.

В сою чергу, підпунктом 138.10.2. підпункту 138.10. статті 138 розділу III Податкового кодексу України встановлено перелік адміністративних витрат, спрямованих на обслуговування та управління підприємством: а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати; б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподар-ського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності; ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; е) витрати на врегулювання спорів у судах; є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; ж) інші витрати загальногосподарського призначення.

Таким чином, позивач, як фізична особа-підприємець, що перебував на загальній системі оподаткування та здійснював діяльність з надання послуг вантажним автомобільним транспортом без використання праці найманих працівників, мав право впродовж 2013-2014 років включати до складу витрат видатки на своє відрядження (добові), які документально підтверджені та прямо пов'язані із його господарською діяльністю, що визначені в Податковому кодексі України, як витрати операційної діяльності, а саме адміністративні витрати (підпункт 138.10.2).

Аналогічним чином, з урахуванням нової редакції пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, яка набрала чинності з 01.01.2015, позивач, мав право впродовж 2015 року включати до складу витрат видатки на своє відрядження (добові), як такі, що прямо пов'язані із його господарською діяльністю, що визначені в Податковому кодексі України, як витрати безпосередньо пов'язані з отриманням доходів, а саме, видатки, які прямо пов'язані з наданням транспортних послуг (підпункт 177.4.4).

За наведеного, суд прийшов до висновку, що позивач, як фізична особа - підприємець, при визначені суми чистого оподатковуваного доходу за 2013-2015 роки правильно і ґрунтовно обраховував суму своїх документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, на яку зменшував загальний оподатковуваний дохід, а відтак, вірно визначав і свій чистий оподатковуваний дохід.

З цих підстав, висновки відповідача про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу на 424833,48 грн. і, як наслідок, про заниження податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 61878,50 грн., трактуються судом як протиправні.

Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (34,7%), то і висновки про заниження позивачем даного обов'язкового платежу на 147417,22 грн., також трактуються судом, як протиправні.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведених вище підстав, податкове повідомлення-рішення №001521302 від 09.09.2016, рішення про застосування штрафних санкцій №001541302 від 09.09.2016 та вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-001531302 від 09.09.2016 не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а відтак підлягають скасуванню судом.

Також за правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем правомірність оскаржуваних рішень не доведена.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

Згідно з часиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області №001521302 від 09.08.2016 (фактична дата винесення 09.09.2016), згідно якого ОСОБА_4 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб" на 77348,13 грн., в тому числі 61878,50 грн. - за податковими зобов'язаннями та 15469,63 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №001541302 від 09.09.2016, згідно якого до ОСОБА_4 застосовано штрафні санкції в розмірі 16887,90 грн.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-001531302 від 09.09.2016 про сплату ОСОБА_4 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 147417,22 грн.

Присудити на користь позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 2416,53 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя Друзенко Н.В.