Справа № 265/2787/17
Суддя: Кірієнко В.О.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 р. Справа № 265/2787/17

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Кірієнко В.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації про зобов'язання надати інформацію, -

В С Т А Н О В И В:

Служба у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (надалі позивач) звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації про зобов'язання надати інформацію.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.04.2017року було відкрито провадження за позовом Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації про зобов'язання надати інформацію.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.05.2017року адміністративну справу № 265/2787/17 за позовом Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації про зобов'язання надати інформацію було передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду за предметною підсудністю.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що на обліку позивача перебуває родина громадян України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в яких виховується всиновлена дитина - малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.09.2011року по справі №2о-156/11. Водночас, позивачу стало відомо, що вищезазначена родина разом з малолітньою дитиною виїхала за межі України, проте адресу проживання не повідомила. Звернення позивача з письмовими запитами до Міністерства закордонних справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України не призвели до отримання інформації стосовно підтвердження факту виїзду за межі України громадян ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, інформації про країну виїзду, у разі наявності - адреси виїзду, мети виїзду (ПМЖ, ділова поїздка, туристична, тощо). З метою захисту законних прав та інтересів усиновленої дитини - малолітнього ОСОБА_4 позивач просив зобов'язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України надати позивачу для ознайомлення наступну інформацію: підтвердження факту виїзду за межі України громадян ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та всиновленої дитини - малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; інформацію про країну виїзду; у разі наявності - адреси виїзду; мету виїзду (ПМЖ, ділова поїздка, туристична, тощо).

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заяву про підтримання позовних вимог та наполягав на їх задоволенні, зазначив про неможливість взяти участь в судовому засіданні у зв'язку із виробничою необхідністю.

Представник відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про слухання справи без його участі, в якій також зазначив, що обов'язок щодо встановлення правових підстав для надання відповідачем інформації позивачу покладається на суд. Разом з тим, відповідач зазначив, що не має особистого інтересу в даному спорі, тому у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Відповідач також звернув увагу суду на той факт, що ознайомлення з запитуваною інформацією можливе лише шляхом доступу до цієї інформації у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі обставини справи і перевіривши їх наявними в ній доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

На обліку Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради перебуває родина громадян України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в яких виховується всиновлена дитина - малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначена дитина була всиновлена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.09.2011року по справі №2о-156/11.

Згідно з актом від 06.09.2011року про ознайомлення заявників з порядком та умовами усиновлення, правами та обов'язками кандидатів в усиновлювачі, усиновлювачів, правовими наслідками усиновлення, порядком здійснення контролю за умовами проживання і виховання усиновленої дитини, громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були особисто під підпис ознайомлені з обов'язком у разі зміни місця проживання не пізніше ніж за 10 днів до переїзду на нове місце проживання повідомити про це службу у справах дітей.

Так, позивачу стало відомо, що вищезазначена родина разом з малолітньою дитиною виїхала за межі України, проте адресу проживання не повідомила.

У зв'язку з вищевикладеним, керуючись приписами п.106 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2008року за №905 «Про затвердження Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей» позивач надіслав до Міністерства закордонних справ України повідомлення від 22.12.2016року за №08-57-197 про виїзд за межі України громадян ОСОБА_2, ОСОБА_3 та всиновленої дитини - малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Своєю відповіддю від 06.03.2017року за №71/ВЗПД/17-540-279 Міністерство закордонних справ України повідомило позивача про те, що згідно зі статтею 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» питання здійснення розшуку не належать до компетенції МЗС України. Разом з тим, МЗС України запропонувало позивачу звернутись до Державної міграційної служби України та Адміністрації Державної прикордонної служби України з метою встановлення факту перебування вказаних осіб на території України чи виїзду за її межі, зазначивши при цьому, що заходи, встановлені Порядком провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, будуть вжиті лише після встановлення компетентними органами України фактів виїзду за кордон.

14.03.2017року позивач звернувся з письмовим запитом за №08-57-36 до відповідача, в якому просив повідомити чи виїжджали за межі України та до якої держави, громадяни ОСОБА_2, ОСОБА_3 та всиновлена дитина - малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. З аналогічним письмовим запитом від 14.03.2017року за №08-57-37, позивач звернувся до Начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області.

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22.03.2017року за №0.64-9902/0/15-17 позивачу було відмовлено у наданні вищевказаної інформації без згоди зазначених осіб, оскільки дана інформація є конфіденційною інформацією та стосується приватного життя цих осіб і її захист від неналежного поширення забезпечується Законами України «Про інформацію», «Про захист персональних даних». Відповідач зазначив, що у разі надсилання на його адресу запиту органів досудового розслідування в межах наявного кримінального провадження/оперативного - розшукової справи або належним чином засвідченої копії відповідного судового рішення з усіма обов'язковими реквізитами (громадянство, прізвище, ім'я особи (вводиться літерами верхнього регістру великими літерами в називному відмінку, для громадян України тільки українськими літерами), дата народження) про особу щодо витребування такої інформації в якості доказів, запитувана інформація буде надана відповідно до вимог законодавства.

Позивач, вважаючи, що відмова у наданні інформації, визначеної у листі від 14.03.2017 року № 08-57-36, перешкоджає захисту законних прав та інтересів усиновленої дитини, звернувся до суду з зазначеним позовом щодо зобов'язання відповідача надати відповідні дані.

Разом з тим, позивач зазначив, що він виступає в зазначеній справі як орган, якому надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Суд зазначає, що найголовнішою ознакою демократичного суспільства і правової держави є не лише декларування прав і свобод людини та громадянина, а й насамперед вільна та ефективна їх реалізація. Особливе місце в системі реформ належить праву на інформацію, оскільки саме його реальне втілення та забезпечення в державі сприяє принциповому перегляду відносин між органами влади та конкретною людиною.

На момент вчинення спірних правовідносин нормативною основою для розгляду заяв щодо надання інформації органами прикордонної служби виступали Закони України «Про інформацію», та «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації».

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про інформацію" право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію. Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно ст.11 Закону України "Про інформацію" інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України "Про інформацію" конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень.

Згідно зі статтями 2 та 5 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, за режимом доступу є інформацією з обмеженим доступом.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України "Про захист персональних даних" поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інформацією з обмеженим доступом є, зокрема, конфіденційна інформація.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституцією України встановлені засади правового регулювання інформаційних відносин в державі.

Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України).

Так, згідно статті 32 Конституції України (№ 254к/96-ВР від 28.06.1996) ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Поряд з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 у справі N 1-9/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Разом з тим, п.105 Положення зазначено, у разі виявлення фактів порушення прав дитини служба у справах дітей протягом місяця вживає заходів щодо їх усунення.

Якщо протягом місяця не вдається усунути причини, що призводять до порушення прав дитини, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради за клопотанням служби у справах дітей звертається до суду з позовом про скасування усиновлення, визнання усиновлення недійсним або позбавлення усиновлювачів батьківських прав.

З описової частини позовної заяви вбачається, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були ознайомлені під розпис про необхідність повідомлення службу у справах дітей про зміну місця проживання дитини.

Разом з тим, суду не надано доказів вжиття позивачем заходів усунення факту порушення батьками прав дитини, а саме, не повідомлення про зміну місця проживання усиновленої дитини, з огляду на що, у суду відсутні підстави вважати, що буде дотримано необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а також відповідність втручанню в особисте життя людини, легітимній меті цього втручання.

Верховенство права є засобом для досягнення внутрішньої мети права і правової системи загалом- забезпечення пріоритету природних прав людини. Принцип верховенства права є істотною характеристикою головного співвідношення між людиною і державою, його закладено в зміст суспільного договору як юридично-політичної категорії.

Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності позову. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

Статтею 12 Закону України „Про державний кордон України" визначено, що пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в'їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів та іншого майна через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна через державний кордон України.

З огляду на викладене, зважаючи на характер інформації, яку просив надати позивач та вимоги наведених нормативних актів, відмова відповідача надати таку інформацію є правомірною.

При цьому, відповідачем на запит позивача було надано обґрунтовану відповідь із зазначенням причин неможливості надання запитуваної інформації і нормативним обґрунтуванням відповідних дій суб'єкта владних повноважень.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до Адміністрації Державної прикордонної служби України, головний центр обробки спеціальної інформації про зобов'язання надати інформацію - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанови, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кірієнко В.О.