Справа № 643/3155/17
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 р.Справа № 643/3155/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: П'янової Я.В. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова на постанову Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2017 по справі № 643/3155/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_2, яка діє як представник ОСОБА_1, звернулася до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (далі - відповідач, УПФУ в Московському районі м. Харкова), в якому просить визнати протиправним та скасувати протокол Управління Пенсійного Фонду України в Московському районі м. Харкова від 04.01.2017 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з 07.10.2009 року, зобов'язати поновити з 07.10.2009 року та виплачувати в подальшому пенсію ОСОБА_1 з урахуванням всіх підвищень, перерахунків та розміру мінімальної пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2017, прийнятою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Відповідач - УПФУ в Московському районі м. Харкова, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що ухвалена з порушенням вимог ст. 159 КАС України щодо законності та відповідності нормам матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2017 та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги вказав на те, що відсутність всіх необхідних документів таких, як оригінал паспорту, а також архівної пенсійної справи, є підставою для прийняття рішення про відмову в поновленні виплати пенсії.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись своєчасно та належним чином.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 до виїзду за кордон отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", але після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю в жовтні 1994 року виплату пенсії було припинено.

04 березня 2016 року позивач через свого представника за довіреністю звернувся до УПФУ в Московському районі м. Харкова із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV.

За наслідком розгляду вказаної заяви, 15.03.2016 УПФУ в Московському районі м. Харкова на адресу представника позивача було направлено лист за № 142/Б-39, яким повідомлялося про неможливість розгляду поданої заяви у зв'язку з невідповідністю поданих документів Порядку № 22-1.

ОСОБА_1, не погоджуючись із відмовою УПФУ в Московському районі м. Харкова в поновленні виплати пенсії від 15.03.2016, оскаржив таку відмову до суду.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 643/5002/16-а визнано дії УПФУ в Московському районі м. Харкова протиправними щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком з підстав зазначених у листі УПФУ в Московському районі м. Харкова від 15.03.2016 року №142/Б-3 та зобов'язано УПФУ в Московському районі м. Харкова повторно розглянути заяву від 04.03.2016 року про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення (а.с.15,16).

Протоколом УПФУ в Московському районі м. Харкова від 04.01.2017 ОСОБА_1 відмовлено в поновленні пенсії в зв'язку з відсутністю необхідних документів, а саме паспорта громадянина України, крім того зазначено, що в розпорядженні УПФУ в Московському районі м. Харкова відсутня пенсійна справа заявника (а.с.13,14).

Не погодившись із відмовою в поновленні пенсії, ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду за захистом порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у особи, яка звертається за поновленням пенсії та проживає за межами України, право на звернення до органу ПФУ через представника за умови наявності у такого представника відповідних повноважень.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене, орган Пенсійного фонду, припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону N 1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону N 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 березня 2016 року позивач через свого представника за довіреністю звернувся до УПФУ в Московському районі м. Харкова із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV, на що отримав відмову, яка вмотивована недотримання процедури звернення за поновленням виплати пенсії, а саме: необхідністю подання документів особисто ОСОБА_1 та необхідністю надання копії паспорту громадянина України замість наданого паспорту громадянина для виїзду за кордон.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 643/5002/16-а зобов'язано УПФУ в Московському районі м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2016 про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення

Судовим розглядом встановлено, що на виконання вищевказаного судового рішення УПФУ в Московському районі м. Харкова повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 04.03.2016 та протоколом від 04.01.2017 відмовлено в поновленні пенсії в зв'язку з відсутністю необхідних документів, а саме паспорта громадянина України, крім того зазначено, що в розпорядженні УПФУ в Московському районі м. Харкова відсутня пенсійна справа заявника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протокол УПФУ в Московському районі м. Харкова від 04.01.2017, яким відмовлено в поновленні виплати пенсії, прийнято без урахування висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Так, в мотивувальній частині постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 643/5002/16-а суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку правомірності відмови УПФУ в Московському районі м. Харкова, дійшов висновку про наявність у особи, яка звертається за поновленням пенсії та проживає за межами України, право на звернення до органу ПФУ через представника за умови наявності у такого представника відповідних повноважень. Крім того, колегія суддів зазначила, що 04.03.2016 на підставі нотаріально посвідченої довіреності представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, до якої додав копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон останнього, чим було дотримано вимоги Порядку № 22-1 в редакції постанови від 30.07.2015 № 13-2.

Разом із тим, повторно розглянувши заяву ОСОБА_1 від 04.03.2016, відповідач відмовив з підстав того, що представником заявника для поновлення виплати раніше призначеної пенсії не надано паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації), та вік), тобто з тих самих підстав, що були визнані неправомірними під час попереднього судового розгляду.

Відповідно до статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін (преюдиційні обставини).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що представник позивача має право звернутися до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 разом із копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, та відмова УПФУ в Московському районі м. Харкова в поновленні виплати пенсії з цих підстав є необгрунтованою та такою, що повторно оспорює встановлені в іншому судовому рішенні преюдиційні обставини.

Крім того, відмовляючи в поновленні виплати пенсії, відповідач вказує на відсутність архівної пенсійної справи ОСОБА_3, що унеможливлює виплату пенсії.

Судовим розглядом встановлено, що оскільки до 01.03.2001 функції призначення та перерахунку пенсії здійснювалися органами соціального захисту населення, архівна пенсійна справа ОСОБА_1 в УПФУ в Московському районі м. Харкова відсутня.

На запит УПФУ в Московському районі листом за № 01-08095 від 28.09.2016 управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради повідомило про те, що в базі архівних справ значиться архівна справа ОСОБА_1. Також повідомлено про те, що архівні пенсійні справи за 1943-2001 виплати по яким припинено, на сьогоднішній день знищені шляхом спалення.

В листі за № ТЗ-951 від 29.11.2016 архівним відділом Харківської міської ради зазначено, що управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради на зберігання в архівний відділ надано тільки протоколи засідань комісії про призначення пенсій за 1966-2001 роки в кількості 40 справ, в яких ім'я ОСОБА_1 відсутнє.

Таким чином, оскільки виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено в 1994 році, архівну пенсійну справу не було передано до органів Пенсійного фонду та враховуючи надану управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради інформацію про знищення шляхом спалення архівних пенсійних справ за 1943-2001 роки виплати по яким припинено, колегія суддів констатує факт відсутності архівної пенсійної справи позивача.

Разом із тим, відсутність архівної пенсійної справи не може бути підставою для відмови в поновленні виплати пенсії, оскільки реалізація прав позивача на пенсійне забезпечення є безумовною конституційною гарантією та не може бути поставлено в залежність від процедурних порушень з боку відповідача та відсутності механізму відновлення пенсійної справи.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульовано питання відновлення пошкоджених або втрачених пенсійних справ, але відмова в поновленні виплати пенсії з підстав відсутності пенсійної справи не може розцінюватися судом як правомірна.

Частиною 3 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Так, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Як зазначив ЄСПЛ у справі "Andrejeva v. Latvia" (п. 77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі "Будченко проти України" (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Колегія суддів зазначає, що з огляду на положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України суди мають оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

В контексті розгляду цієї справи встановлено, що відмова відповідача в поновленні виплати пенсії ставить позивача в ситуацію, коли він завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично, що суперечить як чинному законодавству України, так і міжнародним правовим актам.

За таких обставин, незважаючи на відсутність нормативно встановленого порядку відновлення втрачених пенсійних справ, але враховуючи те, що відповідач має можливість на свій запит отримати від позивача всі документи, необхідні для формування пенсійної справи, та які, окрім того, було надано позивачем до суду, колегія суддів вважає необґрунтованою та нерозсудливою відмову УПФУ в Московському районі в поновленні виплати пенсії з підстав відсутності архівної пенсійної справи.

Оскільки відповідач відмовляє в поновленні виплати пенсії саме з підстав недотримання процедури звернення за пенсією та такі підстави визнані судом необгрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству, приймаючи до уваги відсутність інших підстав та перешкод для відмови УПФУ в Московському районі м. Харкова в поновленні виплати пенсії позивачу, колегія суддів вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання поновити та виплатити пенсію.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2017 по справі № 643/3155/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає в силу приписів ч. 10 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Чалий І.С.
Судді Пянова Я.В. Зеленський В.В.

Повний текст ухвали виготовлений 18.07.2017.