Справа № 461/8331/16-а
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6656/17

Львівський апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Каралюса В.М.,

за участю секретаря Керод Х.І.

апелянта ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_2

представника відповідача Мешка В.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2017 року у справі № 461/8331/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мельник Р.І. про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.11.2016 ВП № 52261869,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.11.2016 ВП № 52261869.

Позовні вимоги мотивує тим, що старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Мельник Р.І. 22.11.2016 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Вважає вказану постанову державного виконавця незаконною з огляду на те, що ним не вірно застосовано норму ст. 242 Митного кодексу України (далі - МК України) , яка передбачає видачу товарів під митним контролем за умов митного оформлення їх, сплати митних платежів і стосується ввезення автомобіля на постійне користування в Україні. Однак стверджує, що вказана норма закону не може бути застосована з огляду на те, що затримання тимчасово ввезеного автомобіля мало місце під час реекспорту та зворотного його повернення в Польщу. Крім цього зазначає, що ст. 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають повернення виконавчого документа з підстав не сплати митних платежів, зборів.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстнції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що судом безпідставно не враховано, що ст. 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено повернення виконавчого документа з підстав не сплати митних платежів чи зборів.

Представник апелянта та апелянт в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників та апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов, з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016 у справі № 461/3698/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 483 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 14500 грн., з конфіскацією товару, вилученого згідно з протоколом про порушення митних правил № 1639/20918/16 від 27.04.2016. Вилучений згідно з протоколу про порушення митних правил № 1639/20918/16 від 27.04.2016, автомобіль марки «VOLVO» модель «V40» реєстраційний номер НОМЕР_1, код НОМЕР_2, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1870,00 см 3, тип двигуна дизель вирішено повернути ОСОБА_1

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Ільчишин Л.В. від 19.09.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 52261869 з виконання постанови Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/3698/16-п від 07.06.2016 про повернення ОСОБА_1 вилученого згідно з протоколу про порушення митних правил №1639/20918/16 від 27.04.2016, автомобіля марки «VOLVO» модель «V40» реєстраційний номер НОМЕР_1, код НОМЕР_2, 2002 року випуску, обєм двигуна 1870,00 см 3, тип двигуна дизель (а.с. 6).

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Мельника Р.І. від 22.11.2016 ВП №52261869 повернуто виконавчий документ стягувачеві, посилаючись на ст. 242 МК України, згідно якої товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів. (а.с. 8)

Крім того, у вказаній вище постанові державного виконавця зазначено про те, що згідно листа Львівської митниці ДФС вих. № 16677/9/13-70-03-05 встановлено, останнім на адресу Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області направлено заяву про стягнення з громадянина-порушника витрат на зберігання товару на складі в розмірі 11812,07 грн., а також конфіскації товару вилученого згідно постанови Галицького районного суду м. Львова № 461/3698/16-п від 07.06.2016.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова від 22.11.2016 про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Проаналізувавши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи судом першої інстанції.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу.

Так згідно цієї статті виконавчий документ повертається стягувачу, якщо :

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»;

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Як встановлено вище оскаржена постанова прийнята з посиланням на ст. 242 МК України, як на підставу, а саме товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Крім цього в судовому засіданні представник відповідача пояснив, що оскаржена постанову винесена з підстав п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі. Також зазначив, що автомобіль не може бути повернути у зв'язку з не сплатою позивачем витрат за зберігання на складі.

Однак на переконання колегії суддів це не може бути підставою для відмови в поверненні автомобіля, оскільки рішенням суду зазначено «Вилучений згідно з протоколу про порушення митних правил № 1639/20918/16 від 27.04.2016, автомобіль марки «VOLVO» модель «V40» реєстраційний номер НОМЕР_1, код НОМЕР_2, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1870,00 см 3, тип двигуна дизель вирішено повернути ОСОБА_1.», без будь - яких умов про сплату за зберігання автомобіля на складі.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись наведеним суд апеляційної інстанції вважає, що постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.11.2016 ВП № 52261869 потрібно скасувати, оскільки з підстави з якої вона прийнята, не передбачена ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладенев вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2017 року у справі № 461/8331/16-а скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мельник Р.І. про про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22 листопада 2016 року ВП № 52261869.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
В. М. Каралюс
Повний текст постанови складено 20 липня 2017 року