Справа № 302/296/16-а, 2а-302/22/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року № 876/3107/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Глушка І.В., Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Міжгірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжгірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міжгірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, яким просив визнати протиправними дії відповідача щодо зупинення виплати йому пенсії як інваліду третьої групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та зобов'язати відповідача поновити виплату вказаної пенсії з 01.06.2015 року.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року позов задоволено частково: позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії як інваліду третьої групи загального захворювання з 01.06.2015 року до 24.09.2015 року залишено без розгляду; визнано неправомірними дії Міжгірського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії як інваліду третьої групи загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 25.09.2015 року; зобов'язано Міжгірське об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії як інваліду третьої групи загального захворювання з 25.09.2015 року.

Постанова мотивована тим, що з 01.06.2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч. 1ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відсутні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що діями відповідача порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства. Суд також не встановив підстав для відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу. Водночас суд дійшов висновку, що позивач пропустив без поважних причин встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду з даним позовом в частині позовних вимог за період з 01.06.2015 року до 24.09.2015 року, в зв'язку з чим відповідно до ст. 100 цього Кодексу залишив позовну заяву в цій частині без розгляду.

Постанову в частині задоволення позовних вимог в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Законом України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015 року, внесено зміни, зокрема, до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності як інвалід ІІІ групи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і станом на 01.04.2015 року працював в на посаді головного спеціаліста відділу агропромислового розвитку Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», а тому з цього часу відповідно до зазначеного Закону йому пенсія не виплачувалась.

Постанова в частині залишення позовної заяви без розгляду не оскаржена, тому не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням роз'яснень, що містяться в п. п. 13.1, 13.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, з 10.03.2015 року йому було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Після призначення пенсії позивач продовжував працювати на посаді головного спеціаліста відділу агропромислового розвитку Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області і мав статус державного службовця.

З 01.04.2015 року Міжгірське об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зупинило виплату пенсії ОСОБА_1

На звернення позивача від 02.03.2016 року відповідач листом від 10.03.2016 року № 09-К року роз'яснив, що виплату пенсії зупинено на підставі Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та відмовив у поновленні виплати пенсії.

Колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних дій відповідача та наявність підстав для зобов'язання його поновити виплату пенсії позивачу, виходячи з наступного.

З 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким було внесено зміни, зокрема, до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і було встановлено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Також п. 5 Прикінцевих положень цього Закону було передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Станом на 01.06.2015 року вказаний Закон був чинним і зазначені вище його положення не були визнані неконституційними.

Разом з тим, враховуючи, що до 01.06.2015 року не було прийнято закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що з 01.06.2015 року особи, які працюють на посадах, стаж роботи на яких дає право на призначення пенсії, зокрема, згідно із Законом України «Про державну службу», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». А як зазначено вище, пенсія по інвалідності була призначена ОСОБА_1 саме відповідно до цього Закону.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною в постанові від 24.05.2016 року № 333/6710/15-а, а відповідно до положень ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII; абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII; пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав неконституційною заборону виплати з 01.04.2015 року пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі на посадах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому, у вказаному рішенні Конституційним Судом України визнано зазначені нормативно-правові акти як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міжгірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області залишити без задоволення.

Постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року у справі № 302/296/16-а за позовом ОСОБА_1 до Міжгірського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді І.В. Глушко

Н.В. Ільчишин