Справа № 816/512/17
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/512/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дубінчина О.М.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області (надалі по тексту - відповідач, Управління) про визнання протиправними та скасування постанов від 22 березня 2017 року №16-03-270/271-161 та №16-03-270/271-162.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що постановою від 22 березня 2017 року №16-03-270/271-161 до неї застосовано штраф у розмірі 32 000 грн за порушення статті 83 КЗпП України щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника ОСОБА_4 та статті 107 КЗпП України щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні, а саме 07 січня 2017 року, працівнику ОСОБА_4 Водночас компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки була виплачена ОСОБА_4 в сумі 1293 грн, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 1 за січень 2017 року (аванс) та розрахунковою відомістю за січень 2017 року, а додаткова оплата за роботу в святковий день - 07 січня 2017 року (Різдво Христове) проведена згідно із розрахунковою відомістю № 1 із заробітної плати за січень 2017 року та відомістю на виплату грошей № 2 за січень 2017 року. За таких обставин позивач вважає, що накладення штрафу згідно із абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України є незаконним та необґрунтованим.

Відносно постанови від 22 березня 2017 року № 16-03-270/271-162 позивач зауважувала, що зазначеною постановою накладено штраф у розмірі 3200 грн за порушення статті 30 Закону України «Про оплату праці» щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, а також ч. 3 ст. 80 КЗпП України щодо порядку перенесення щорічної відпустки працівника ОСОБА_4 Однак, за твердженням позивача, облік виконуваної роботи кухаря ОСОБА_4 та бухгалтерський облік витрат на оплату праці цього працівника здійснено достовірно, порушення ч. 3 ст. 80 КЗпП України відсутні, з огляду на те, що наказом № 6 від 25.10.2016 відпустка ОСОБА_4 на підставі заяви останньої була перенесена. Відтак позивач вважає, що накладення штрафу на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України незаконним та необґрунтованим.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про наявність поважних причин неприбуття не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надав /а.с. 182/.

У письмових запереченнях відповідач зазначав, що оскаржувані постанови прийняті на підставі ст. 265 КЗпП України з дотриманням Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, а додані позивачем до позову копії бухгалтерських документів не спростовують встановлені перевіркою порушення /а.с. 40 - 42/.

Відповідно до частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З огляду на викладене, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) зареєстрована як фізична особа - підприємець 03.07.2008, номер запису в Єдиному державному реєстрі 2 001613 /а.с. 33/.

У період з 21.02.2017 по 14.03.2017 головним державним інспектором Храповицькою О.В. на підставі наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 17 лютого 2017 року №26-П /а.с. 46 - 47/ та направлення на перевірку № 329 /а.с. 48/ проведено позапланову перевірку додержання ФОП ОСОБА_2 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт перевірки № 16-03-270/271 (надалі - акт перевірки) /а.с.49-62/.

Перевіркою встановлено та в акті перевірки зафіксовано, зокрема, порушення частини 3 статті 80, статтей 83, 107 Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці".

Порядок та підстави проведення перевірки, за результатами якої складено акт перевірки № 16-03-270/271, позивачем не оскаржуються.

22.03.2017 Управлінням Держпраці у Полтавській області за результатами розгляду акту перевірки винесено постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами:

- № 16-03-270/271-161, якою на підставі абзацу четвертого частини 2 статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 32000 грн /а.с. 65/;

- № 16-03-270/271-162, якою на підставі абзацу восьмого частини 2 статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3200 грн /а.с. 66/.

Позивач не погодилася із вказаними постановами, у зв'язку з чим оскаржила їх до суду.

У відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку постанові Управління Держпраці у Полтавській області № 16-03-270/271-161 від 22.03.2017, суд виходить з наступного.

Із змісту зазначеної постанови випливає, що підставою її винесення послугували встановлені в акті перевірки порушення статті 83 та статті 107 Кодексу законів про працю України.

В акті перевірки зафіксовано порушення позивачем статті 83 КЗпП України у зв'язку з тим, що при звільненні працівника не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Так, за період роботи з 01.02.2016 (наказ № 2 від 01.02.2016 про прийняття на роботу) по 23.01.2017 (наказ № 7 від 23.01.2017 про звільнення) ОСОБА_4 у відпустці не перебувала. Відповідно до розрахункової відомості № 1 за січень 2017 року відсутнє підтвердження про нарахування компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Оплату проведено за фактично відпрацьовані дні (13 днів по 4 години), нарахована сума становить 1082,24 грн. Інших підтверджуючих документів про нарахування та виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки, при перевірці не надано (відсутні).

Статтею 74 Кодексу законів про працю України (в редакції на час спірних правовідносин, надалі за текстом - КЗпП України) передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно із наказом від 01.02.2016 про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_2 прийнято на роботу з 01.02.2016 ОСОБА_4 на посаду кухаря /а.с. 89/, а відповідно до наказу від 23.01.2017 ОСОБА_4 звільнено за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України /а.с. 88/. Протягом періоду з 01.02.2016 по 23.01.2017 ОСОБА_4 у відпустці не перебувала, що не заперечується сторонами у справі.

Згідно із поясненнями представника позивача компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки нараховано та виплачено ОСОБА_4 у розмірі 1293 грн у січні 2017 року до звільнення.

Пояснення представника позивача підтверджуються розрахунковою відомістю за січень 2017 року, в якій зазначено про нарахування ОСОБА_4 відпускних у сумі 1606,21 грн та виплату після відрахування податків і зборів, у сумі 1293 грн /а.с. 27/, а також відомістю на виплату грошей № 1 за січень 2017 року (аванс), згідно із якою ОСОБА_4 отримано кошти в сумі 1293 грн, що засвідчено особистим підписом останньої /а.с. 26/.

Крім того, допитана в якості свідка ОСОБА_4 підтвердила отримання нею компенсації за невикористану відпустку у сумі 1293 грн.

Необхідно зазначити, що розрахунок компенсації відпустки ОСОБА_4 у розмірі 1606,21 грн /а.с. 197/, наданий позивачем, включає компенсацію відпустки ОСОБА_4 як за 2016 рік, так і за попередній період роботи останньої у позивача - 2015 рік, при цьому розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01.02.2016 по 23.01.2017 ґрунтується на даних розрахункових відомостей з лютого 2016 по грудень 2016 року /а.с. 127 - 137/, виходячи із кількості невикористаних днів відпустки ОСОБА_4 - 24 календарні дні. Суд враховує, що порушень порядку нарахування компенсації за відпустку ОСОБА_4 відповідачем не встановлено.

Таким чином суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не знайшов підтвердження факт порушення позивачем статті 83 КЗпП України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації працівнику ОСОБА_4 за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Суд критично оцінює посилання в акті перевірки на те, що відповідно до розрахункової відомості № 1 за січень 2017 року відсутнє підтвердження про нарахування компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, а інших підтверджуючих документів про нарахування та виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки при перевірці не надано (відсутні). Суд зауважує, що нарахування ОСОБА_4 компенсації за невикористану відпустку здійснено на підставі розрахункової відомості за січень 2017 року, а виплата такої компенсації - на підставі відомості на виплату грошей № 1 за січень 2017 року (аванс), при цьому остання відомість була наявна під час перевірки /а.с. 190/.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V органи державного нагляду (контролю) та їх посадові особи під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) зобов'язані, зокрема: повно, об'єктивно та неупереджено здійснювати державний нагляд (контроль) у межах повноважень, передбачених законом. Згідно із частиною 1 статті 8 вказаного Закону орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право: одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), у випадках та порядку, визначених законом.

Пунктом 5 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390, передбачено, що інспектору на час проведення перевірки надається робоче місце, обладнане належним чином, право користування телефонним зв'язком, розмножувальною технікою, іншими послугами технічного характеру, необхідними для реалізації повноважень під час перевірки, оформлення матеріалів перевірки, спілкування з працівниками (у разі необхідності одержання пояснень).

Згідно із наявними у справі письмовими поясненнями головного державного інспектора управління Держпраці у Полтавській області Храповицької О.В., якою здійснювалася перевірка позивача, 20.02.2017 нею було проінформовано ОСОБА_2 за телефоном про початок перевірки, про наявні підстави, питання, що підлягають перевірці та перелік документів, ведення яких передбачено законодавством про працю і підлягають перевірці, при цьому перевірка здійснювалася на робочому місці інспектора, за весь період перевірки позивач приходила декілька разів, перший раз - 21.02.2017, але принесла документи не в повному обсязі та пізніше (точної дати інспектор не пам'ятає) ще підносила документи, які в процесі перевірки виявилися необхідними для об'єктивної оцінки щодо дотримання законодавства про працю /а.с. 141/.

Суд зазначає, що із письмових пояснень інспектора Храповицької О.В. неможливо встановити, який перелік документів для перевірки вимагався від позивача, які документи були надані позивачем спочатку і додатково. Суд звертає увагу на те, що інспектором не відібрані письмові пояснення позивача з приводу встановлених порушень та наявності розбіжностей у документах (зокрема, розрахункової відомості № 1 та відомості на виплату грошей № 1 за січень 2017 року (аванс), не проведено спілкування із працівником позивача, якого стосувалися порушення (за необхідності).

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем не забезпечено повноту та об'єктивність державного нагляду (контролю) під час здійснення перевірки позивача, у зв'язку з чим висновок про порушення позивачем статті 83 КЗпП України не відповідає обставинам справи та є необґрунтованим.

В акті перевірки зафіксовано також порушення статті 107 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з тим, що оплату за роботу у святкові і неробочі дні не проведено у подвійному розмірі. Так, кухар ОСОБА_4 - 07 січня (Різдво Христове) 2017 року відпрацювала 4 години, але нарахування та виплата за роботу у святковий день не проводились, про що свідчить розрахункова відомість № 1. Будь-яких підтверджуючих документів та матеріалів при перевірці не надано (відсутні);

Згідно із положеннями статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:

1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;

2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;

3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

За приписами статті 73 КЗпП України 7 січня - Різдво Христове встановлено як святковий день.

Суд зауважує, що позивачем не заперечується факт роботи у святковий день 07 січня 2017 року ОСОБА_4, що підтверджується копією табелю обліку робочого часу /а.с. 30/, при цьому зазначено про належну виплату останній подвійного розміру заробітної плати за вказаний день згідно із розрахунковою відомістю № 1 за січень 2017 року /а.с. 28/ та відомістю на виплату грошей за січень 2017 року №2 /а.с. 29/.

Із розрахункової відомості № 1 за січень 2017 року вбачається, що позивачем нараховано ОСОБА_4 заробітну плату за 13 днів у розмірі 1082,26 грн, індексацію - 83,25 грн, разом - 1165,51 грн /а.с. 28/. Згідно із поясненнями представника позивача у розділі індексація відображено подвійну оплату за святковий день. У вказаній відомості, наданій позивачем на перевірку, також зазначена загальна сума - 1165,51 грн (однак без визначення індексації) /а.с. 189/. Водночас, враховуючи розмір посадового окладу ОСОБА_4 у січні 2017 року (за наказом від 01.01.2017 - 3300 (0,5 ставки /а.с. 118/) і той факт, що ОСОБА_4 відпрацювала 13 робочих днів із загальної кількості робочих днів січня (20), сума 1165,51 грн включала подвійну оплату за роботу у святковий день 7 січня 2017 року (3300 : 2 : 20 х 13+ 93,01). Зважаючи на проведення відрахувань обов'язкових платежів із суми 1165,51 грн, до виплати визначено 1082,24 грн, які фактично отримано працівником ОСОБА_4 згідно із відомістю на виплату грошей за січень 2017 року №2 /а.с. 29/.

Письмовою заявою ОСОБА_4 від 31.03.2017 підтверджено факт своєчасного отримання від ФОП ОСОБА_2 всіх грошових виплат, а саме виплату заробітної плати, відпускних та компенсацію за роботу в святковий день (07.01.2017) /а.с. 87/.

У судовому засіданні свідком ОСОБА_4 також підтверджено наведені обставини, як і факт власноручного складання зазначеної вище заяви і відповідність її підписів у відомостях на виплату грошей за січень 2017 року.

За таких обставин висновок перевірки про порушення позивачем статті 107 КЗпП України не знайшов підтвердження в ході розгляду справи та є необґрунтованим.

Суд зауважує, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушень в діях позивача вимог статтей 83 та 107 КЗпП України, відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до позивача фінансових санкцій, передбачених абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Так, абзацом четвертим частини другої статті 265 КЗпП України визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Суд бере до уваги, що поняття мінімальних державних гарантій в оплаті праці міститься у статті 12 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР, частиною першою якої передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Санкція статті 265 Кодексу законів про працю України поширюється на посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винних у порушенні законодавства про працю.

Тобто чинним законодавством передбачено, що штрафні санкції є мірою відповідальності суб'єкта господарювання за порушення норм трудового законодавства, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків. Відповідальність обумовлюється винністю зазначених осіб у порушенні норм вказаного та невиконанні або неналежному виконанні покладених на них обов'язків.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи не підтверджено порушення позивачем норм статей 83, 107 КЗпП України, суд приходить до висновку, що постанова від 22.03.2017 № 16-03-270/161, якою накладено штраф на позивача в розмірі 32 000 грн за порушення вказаних норм законодавства, підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а вимоги позивача у цій частині - задоволенню.

Надаючи правову оцінку постанові № 16-03-270/271-162 від 22 березня 2017 року, суд виходить з наступного.

Із змісту зазначеної постанови випливає, що підставою для її винесення послугували встановлені в акті перевірки порушення частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» та частини 3 статті 80 КЗпП України.

Так, в акті перевірки зафіксовано порушення частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці", у зв'язку з тим, що позивачем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи та достовірний бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Так, кухаря ОСОБА_4 звільнено за угодою сторін з 23.01.2017 (наказ № 7 від 23.01.2017), проте в табелі обліку робочого часу за січень 2017 року зазначені відпрацьовані години з 24.01.2017 по 31.01.2017. Таким чином в січні місяці 2017 року не забезпечено достовірного обліку виконаної працівником роботи. Також, згідно табеля обліку робочого часу за січень 2017 року кухар ОСОБА_4 відпрацювала 20 робочих днів (по 4 години), включно по 31.01.2017. Відповідно до наказу № 7 від 23.01.2017 про звільнення - ОСОБА_4 відпрацювала 14 робочих днів, нарахування заробітної плати за розрахунковою відомістю № 1 за січень 2017 року проведено за 13 робочих днів (у розмірі 1082,24 грн), а згідно відомості на виплату грошей №1 за січень 2017 року ОСОБА_4 отримала 1293 грн. Вище викладене свідчить про те, що не забезпечено достовірний бухгалтерський облік витрат на оплату праці.

Частиною 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В ході розгляду справи судом встановлено, що надана позивачем під час перевірки копія табелю обліку робочого часу /а.с. 188/ містить відомості про роботу ОСОБА_4 20 робочих днів, в тому з 24.01.2017 по 31.01.2017, тоді як ОСОБА_4 звільнено за угодою сторін з 23.01.2017 (наказ № 7 від 23.01.2017). Надана до суду копія табелю обліку робочого часу, оригінал якого оглянуто судом /а.с. 30/ містить дані про 13 відпрацьованих ОСОБА_4 робочих днів.

За показаннями свідка ОСОБА_4 наданий до суду табель обліку робочого часу відповідає дійсним обставинам її роботи.

Згідно із поясненнями представника позивача невідповідності табелів обліку робочого часу зумовлені тим, що на перевірку позивачем помилково надано чернетку табелю обліку робочого часу за січень 2017 року.

Водночас суд бере до уваги, що чинним законодавством не передбачено ведення чорнових варіантів документів обліку робочого часу.

Крім того, суд враховує наявність деяких розбіжностей у розрахункових відомостях, наданих на перевірку, та наданих до суду.

Вказане свідчить про те, що позивачем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку судом, що є порушенням частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці».

Відносно встановленого в ході перевірки порушення частини 3 статті 80 КЗпП України, суд виходить з наступного.

В акті перевірки порушення частини 3 статті 80 Кодексу законів про працю України, а саме, порушення порядку перенесення щорічної відпустки працівника встановлено у зв'язку з тим, що згідно графіка відпусток на 2016 рік кухарю ОСОБА_4 передбачена відпустка в грудні 2016 року. Заява працівника та наказ про перенесення відпустки на інший період відсутні. Будь-які документи та матеріали про перенесення відпустки при перевірці не надані.

Вимогами статті 80 КЗпП України передбачено, що щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі:

1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п'ята статті 79 цього Кодексу);

2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу) /ч. 1/.

Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі:

1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку;

2) виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати;

3) настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами;

4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням /ч. 2/.

Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році /ч.3/.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом /ч. 4/.

Судом встановлено, що позивачем узгоджено перенесення відпустки із ОСОБА_4, на підтвердження чого долучено до матеріалів справи копію заяви такого працівника від 25.10.2016 та копію наказу №6 про перенесення відпустки від 25.10.2016 /а.с. 31-32/.

Свідком ОСОБА_4 підтверджено факт написання такої заяви у жовтні 2016 року та винесення позивачем наказу про перенесення відпустки.

Посилання в акті перевірки на те, що позивачем будь-які документи та матеріали про перенесення відпустки при перевірці не надані суд оцінює критично, оскільки відповідачем не доведено, що такі документи вимагалися від позивача, крім того, письмові пояснення позивача з цього приводу також не відбиралися.

Таким чином в ході розгляду справи не підтверджено факт порушення позивачем частини 3 статті 80 КЗпП України.

Відповідно до абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати

Варто зауважити, що за змістом абзацу восьмого частини другої статті 265 КЗпП України розмір штрафу за порушення інших вимог трудового законодавства не залежить від кількості допущених порушень, при цьому наявність одного порушення вимог законодавства про працю є достатньою підставою для накладення штрафу за вказаною нормою статті 265 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи те, що в ході судового розгляду підтверджено порушення позивачем частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, суд приходить до висновку про наявність підстав у відповідача для накладення штрафу, передбаченого абзацом восьмим частини другої статті 265 КЗпП України та винесення постанови від 22.03.2017 № 16-03-270/271-162.

За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправною та скасування зазначеної постанови задоволенню не підлягають.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Суд бере до уваги, що згідно із пунктом 5 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, структурні підрозділи виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об'єднаних територіальних громад, на які покладені функції із здійснення контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

За змістом Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Держпраці є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до пункту 7 вказаного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідач Управління Держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, відтак при реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю в межах Полтавської області Державна служба України з питань праці діє через Управління Держпраці у Полтавській області, а тому останнє відповідно до пункту 20 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільняється від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 11 квітня 2017 року у справі К/800/7399/17.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, фізичною особою - підприємцем встановлюється 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на викладене, судовий збір за подання ФОП ОСОБА_2 позову до суду складає 640 грн (0,4 х 1600), однак позивачем фактично сплачено 1600 грн., що підтверджується квитанцією № 343110043 від 31.03.2017.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин сума судового збору, внесена у більшому розмірі, ніж встановлено законом, у розмірі 960 грн (1600 - 640) може бути повернена позивачу за його клопотанням.

Зважаючи на те, що розмір судового збору за подання вказаного позову складає 640 грн, при цьому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог на суму 32000 грн із загальної суми позовних вимог 35 200 грн., то сума судового збору відповідно до задоволеної частини вимог складає 581,82 грн., і яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області № 16-03-270/271-161 від 22 березня 2017 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 581 грн 82 коп. (п'ятсот вісімдесят одна гривня вісімдесят дві копійки).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 17 липня 2017 року.

Суддя М.В. Довгопол