Справа № 826/13624/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2017 року № 826/13624/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Вєкуа Н.Г., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 15.04.2013 про заборону в'їзду на територію України строком на п'ять років громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що порушує права та свободи позивача, оскільки останній безперервно та на законних підставах проживає на території України з 2007 року, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України та має дитину, яка народилась у цьому шлюбі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши у письмових запереченнях про те, що отримавши від ГУБОЗ МВС України інформацію про суспільну небезпечність перебування ОСОБА_1 на території України, у межах наданих Державній міграційній службі України повноважень прийняв оскаржуване рішення про заборону в'їзду позивачу в Україну.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у порядку письмового провадження, з огляду на що, судом ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ГУБОЗ МВС України на адресу Державної міграційної служби України направлено рапорт від 01.04.2013, в якому зазначено, що громадянин Грузії ОСОБА_1, за інформацією правоохоронних органів Грузії, є злочинним авторитетом, відноситься до категорії осіб «злодій в законі». На території Грузії неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. У 2007 році ОСОБА_1 отримав громадянство України. У ході проведення перевірки було встановлено, що громадянство України позивач отримав на підставі сфальсифікованих даних, у зв'язку з чим рішенням УГІРФО ГУМВС України в Донецькій області від 23.05.2012 громадянство було скасовано. За наявною у ГУБОЗ МВС України інформацією, громадянин Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтримує злочинні традиції та може впливати на криміногенну ситуацію в Україні.

На підставі вказаної інформації, Державною міграційною службою України прийнято рішення про заборону в'їзду в Україну від 15.04.2013, яким громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборонено в'їзд в Україну строком на 5 років.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

При цьому, суд одразу звертає увагу, що зі змістом оскаржуваного рішення позивач ознайомився лише після отримання його копії як відповідь на запит, яка датована 27.07.2016, а тому суд звертає увагу, що позивач з вказаними позовними вимогами звернувся до суду (31.08.2016) у межах строків, встановлених ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто у межах 6-місячного строку.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Приписами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону (ч. 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно з п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №405/2011 (надалі - Положення №405/2011 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), Державна міграційна служба України (ДМС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр). ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України (далі - Міністерство), іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням (п. 2 Положення №405/2011).

ДМС України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про скорочення строку перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, видворення, у тому числі у примусовому порядку, іноземців та осіб без громадянства з України, заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з видворенням іноземців та осіб без громадянства з України (пп. 9 п. 4 Положення №405/2011).

Отже, оскаржуване рішення прийнято Державною міграційною службою України у межах наданих їй повноважень.

У той же час, твердження позивача про те, що останній станом на момент прийняття оскаржуваного рішення набув статусу громадянина України, внаслідок чого у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваного рішення, на підтвердження чого останнім надано суду копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Зі змісту оскаржуваного рішення та рапорту ГУБОЗ МВС від 01.04.2013, який слугував підставою для прийняття останнього, вбачається, що громадянство України позивач отримав на підставі сфальсифікованих даних, у зв'язку з чим рішенням УГІРФО ГУМВС України в Донецькій області від 23.05.2012 визнано безпідставним факт належності позивача до громадянства України.

При цьому, лише Указом Президента Грузії від 15.05.2015 №167 припинено громадянство Грузії ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення - 15.04.2013 - позивач ще був громадянином Грузії, а виникнення у позивача права на громадянство України станом на момент виникнення спірних правовідносин спростовано рішенням УГІРФО ГУМВС України в Донецькій області від 23.05.2012.

Відтак, приналежність ОСОБА_1 до громадянства України, як станом на момент виникнення спірних правовідносин, як і станом на момент розгляду справи судом, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем та його представником під час судового розгляду справи не заперечувалось фактів, викладених у рапорті ГУБОЗ МВС від 01.04.2013, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення, а саме: того, що перебування ОСОБА_1 на території України носить характер суспільної небезпечності, оскільки громадянин Грузії ОСОБА_1, за інформацією правоохоронних органів Грузії, є злочинним авторитетом, відноситься до категорії осіб «злодій в законі», на території Грузії неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.

З урахуванням всього викладеного, беручи до уваги не спростування наявними у матеріалах справи доказами фактів, на підставі яких відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, прийнято оскаржуване рішення про заборону в'їзду в Україну від 15.04.2013, суд дійшов до висновку, що таке рішення є обґрунтованим, прийнятим у межах та на підставі повноважень Державної міграційної служби України та скасуванню не підлягає.

Зазначені в обґрунтування позовних вимог факти перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України та наявність дитини не спростовують правомірності оскаржуваного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Н.Г. Вєкуа

А.В. Літвінова