Справа № 818/847/17
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 р. Справа № 818/847/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Волкової Ю.В.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 818/847/17

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Національної поліції в Сумській області,

третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - відповідач, ГУНП в Сумській області), третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області № 188 о/с від 11.05.2017 про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції за власним бажанням;

- поновити ОСОБА_2 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 11 травня 2017 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу до дати поновлення на службі;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 77346 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, пов'язані із наданням правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1996 року проходив службу в органах УМВС України на різних посадах, останнім часом на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області у званні майора поліції.

Відповідно до наказу № 188 о/с від 11.05.2017 року позивач був звільнений зі служби в поліції згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням на підставі поданого ним рапорту від 10.05.2017.

Позивач не згодний із своїм звільненням зі служби, вважає наказ № 188 о/с від 11.05.2017 неправомірним з огляду на наступне.

Позивач зауважує, що його звільненню передувало те, що 10.05.2017 о 19 год. 20 хв. автомобіль, яким він керував зіткнувся із іншим автомобілем, ним було здійснено порушення Правил дорожнього руху, за що ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП із сплатою штрафу відповідно до постанови Зарічного районного суду м. Суми від 24.05.2017.Подія відбулася у вечірній час поза часом несення служби.

Позивач стверджує, що 10.05.2017 перебував у хворобливому стані, нервував з приводу подій, які відбувались, у нього значно підвищився тиск. Незважаючи на хворобливий стан позивача та відсутність доказів про те, що він перебував у стані алкогольного сп'яніння, керівництво Сумського ВП в кількості 3-4 осіб поводились із ним зухвало, чинили на позивача тиск та вимагали негайного звільнення із служби в поліції.

В зв'язку із цим, будучи ображеним на відношення керівництва, перебуваючи у хворобливому стані, бажаючи припинити нападки керівництва, ОСОБА_2 був змушений написати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням.

Наказ про звільнення був виданий 11.05.2017 року під час перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні в поліклініці УМВС.

Позивач не згодний із звільненням за власним бажанням, оскільки стверджує, що бажання звільнятись в нього не було, не було добровільного волевиявлення на залишення служби в поліції. Крім того, звільнення сталося під час перебування на лікуванні.

Також позивач зазначає, що в зв'язку із незаконним звільненням втратив заробітну плату, на цей час не працює, не має ніякого доходу, тому в зв'язку із поновленням на службі, бажає отримати компенсацію заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач просить відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду, яка стала наслідком незаконного звільнення. Позивач зазначає, що переніс гіпертонічний криз, втратив спокій, витрачає свій час на відновлення порушених прав, займається непритаманною йому діяльністю, втратив авторитет в сім'ї і серед своїх товаришів по службі.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав письмове клопотання про розгляд справи без його участі.

У письмовому запереченні на позов відповідач зазначив, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 стосовно скасування наказу ГУНП в Сумській області № 188 о/с від 11.05.2017, та поновлення його на посаді відсутні, оскільки даним наказом ніякі законні права та інтереси позивача не порушено, підставою для звільнення з посади слугував його рапорт про звільнення з посади за особистим бажанням, в той час як жодних доказів того, що на позивача вчинявся тиск стосовно написання рапорту про звільнення надано не було.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував на службі в ГУНП в Сумській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області (а.с. 7-10).

10.05.2017 ОСОБА_2 подав на ім'я начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області рапорт, в якому у зв'язку з ненормованим робочим днем, незадовільним матеріальним забезпеченням, просив звільнити його з національної поліції України з 11.05.2017. Питання звільнення розглянути без його участі (а.с. 32).

11.05.2017 наказом начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко М.М. "По особовому складу" №188 о/с відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 закону України "Про національну поліцію" звільнено зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_2, старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області з 11 травня 2017 року (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію".

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію", п. 7 ч. 1 якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Разом з тим, порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням Законом України "Про Національну поліцію", а також іншими нормативно-правовими актами, в тому числі підзаконними, не встановлено.

Враховуючи викладене, на думку суду, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, які визначають порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, оскільки спеціальним Законом України "Про Національну поліцію" порядок звільнення з органів поліції не врегульовано.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, в рапорті позивач зазначив дату, з якої просив звільнити, а наявні на заяві резолюції керівництва свідчать про погодження такої дати.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 24.06.2014 у справі № 21-241а14 видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом можливості подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати власну заяву (рапорт) про звільнення з роботи за власним бажанням.

Позивачем не заперечується факт того, що після написання рапорту 11.05.2017 він не виконував своїх посадових обов'язків, на роботу не виходив.

Також позивач не заперечує факт того, що ним не вчинялося жодних дій на відкликання поданого рапорту.

Проте, позивач стверджує, що його звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства оскільки в день звільнення він перебував на лікарняному .

Суд вважає помилковими зазначені доводи, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Проте, суд наголошує, що в даному випадку підставою для звільнення позивача зі служби в поліції став рапорт ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням, отже розірвання трудового договору відбулося за ініціативою працівника, а не з ініціативи власника, тому обмеження встановленні ч. 3 ст. 40 КЗпП України на зазначений випадок не розповсюджується.

Аналогічні положення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. N 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів". Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Отже норми чинного законодавства не містять жодних заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника, під час його тимчасової непрацездатності.

Що стосується посилань позивача на те, що рапорт був написаний ним під впливом тиску з боку посадових осіб Сумського МВ, а саме погроз його звільнення за порушення службової дисципліни, то суд не бере до уваги дані твердження, з огляду на наступне.

Згідно приписів п. 12. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. N 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення на нього тиску та примушенні подачі рапорту на звільнення з поліції за власним бажанням.

Так, допитані в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що не перебували в кабінеті під час складання ОСОБА_2 рапорту про звільнення.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 - працівник кадрової служби ГУ НП у Сумській області зазначив, що знаходився з ОСОБА_2 в приміщенні вдвох, інших осіб не було, жодного тиску на позивача не здійснював. Також, зазначив, що ним було роз'яснено позивачу наслідки вчиненого адміністративного правопорушення та ймовірні дії керівництва щодо звільнення винних осіб. Крім того, наголосив, що позивач складав рапорт самостійно не за формою яка є у наявності в ГУ НП у Сумській області.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд зазначає, що позивачем не доведено факт складання рапорту про звільнення від 10.05.2017 під тиском посадових осіб Сумського МВ.

Отже, оскільки позивач особисто вказав в своєму рапорті про небажання проходження подальшої служби в поліції через ненормований робочий день та незадовільне матеріальне забезпечення й зазначив дату з якої бажав бути звільненим, суд приходить до висновку, що ГУНП в Сумській області діяло правомірно, звільнивши позивача зі служби 11.05.2017.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 стосовно скасування наказу ГУНП в Сумській області від 11.05.2017 № 188 о/с , та поновлення його на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Сумського відділу поліції, відсутні .

Враховуючи, що позивач не підлягає поновленню на посаді, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, теж слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.07.2017

Суддя О.А. Прилипчук