Справа № 814/2158/16
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2158/16

Категорія: 9.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Вишневській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.09.2016 року № .

Свої позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 обґрунтувала незаконністю спірного рішення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року позов задоволено. Скасовано спірне рішення.

В апеляційній скарзі ГУ ДФС у Миколаївській області просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що податковим органом було проведено перевірку ФОП ОСОБА_1.

За результатами перевірки був складений акт від 16.09.2016 р. № 020/14/23/14/НОМЕР_2.

На підставі висновків акту перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 29.09.2016 р., яким застосовано штрафні санкції у сумі 5707,80 грн. за порушення п. 12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації).

З матеріалів справи вбачається, що під час перевірки посадові особи відповідача не запитували у позивача товарні накладні, видаткові накладні та ТТН, які є підставою для оприбуткування товару. Первинні документи зберігаються у позивача за місцем проживання, однак це не є порушенням норм діючого законодавства, адже покладений на суб'єкта господарювання обов'язок ведення обліку товарних записів на складах та/або за місцем реалізації не передбачає ведення та зберігання документів обліку, за якими такі товари придбавались, саме в місці реалізації товару.

Відповідно до п. 12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі також - Закон № 265/95-ВР) суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що Законом № 265/95-ВР чітко не визначають самого порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, лише вказує на обов'язок господарюючих суб'єктів на ведення такого обліку у порядку, визначеному законодавством. А, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" сфера дії цього закону не поширюється на фізичних осіб-підприємців, зазначені особи зобов'язані вести обліку товарних запасів шляхом ведення первинної документації. Водночас, покладений на господарюючого суб'єкта обов'язок ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації не включає в себе ведення та зберігання документів обліку, за якими такі товари придбавались, саме в місці реалізації товарів. Крім того, враховуючи, що у позивача наявні первинні документи, копії яких долучені до матеріалів справи (арк .с .21-31) та відповідачем не доведено, що дані документи запитувались у позивача під час перевірки, ці документи мали бути враховані відповідачем відповідно до аб. 2 п. 44.6 ст. 44 ПК України, незалежно від факту їх наявності або відсутності в місці реалізації товарів. При цьому, право заперечувати щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Отже, надані позивачем первинні документи є належними та допустимими доказами ведення позивачем обліку товарних запасів.

Такої ж позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України, зокрема в ухвалі від 16.07.2015 р. по справі № К/9991/35839/12 та ухвалі від 12.10.2015 р. по справі № К/800/17721/14.

Із акту перевірки слідує, що відповідач обґрунтував здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, виявленим надлишком (на суму 1237,70 грн.) і нестачею (на суму 1616,20 грн.) товарно-матеріальних цінностей, з урахуванням лише контрольних стрічок з касового апарату.

При цьому, Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" передбачена відповідальність у разі реалізації не облікованих товарів, тобто у разі виявлення понад облікового надлишку товарів, а не за те, що товарів менше, ніж вказано в облікових документах, оскільки за відсутності товарів їх реалізація є неможливою. Суд погоджується з позицією позивача про те,що нестача товарно-матеріальних цінностей встановлюються за даними бухгалтерського обліку на початок звітного періоду та на певний звітний (поточний) період, що виключає висновок про не ведення суб'єктом господарської діяльності обліку товарів. Окрім того, нестачу товару можна виявити лише при проведені інвентаризації, коли відомі данні про залишки товару на початок інвентарізації та їх рух (вибуття, надходження) за звітний період. У відомості (документ складений представниками контролюючого органу в ході проведення фактичної перевірки) не зазначено залишки запасів на початок звітної дати та вибуття (реалізація) запасів за визначений період, що взагалі виключає можливість вирахування нестачі (залишків) товару та підстави стверджувати про наявність нестачі товару. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.02.2016 р. по справі № К/800/39992/15.

Таким чином, визначення податковим органом штрафної санкції з урахуванням вартості товарів, яких, на думку контролюючого органу, не вистачає, є необґрунтованим.

Відповідно до ст.20 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто, обов'язковою умовою застосування штрафних санкцій, передбачених ст. 20 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", є факт реалізації необлікованих товарів (вручення їх покупцеві або надання в розпорядження), а розмір штрафних санкцій залежить від ціни фактично реалізованого товару, який не облікований належним чином. Тобто, зазначена норма встановлює відповідальність лише за продаж необлікованих товарів, а не їх наявність за місцем реалізації. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.09.2015 р. у справі № К/800/28558/14. При цьому, акт перевірки не містить посилань на факт реалізації позивачем не облікованих товарів.

Крім того, відповідно до п.1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі по тексту - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 передбачено, що фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати. Порядком не передбачено внесення записів у Книгу обліку доходів і витрат щодо товарних запасів.

Отже, записи до Книги обліку доходів і витрат вносяться у день, в якому було отримано дохід, тобто - продано товар. Оскільки відповідачем встановлено надлишок товарних запасів, тобто факту їх продажу не відбулось на момент проведення перевірки, будь-які записи щодо зазначених товарів до обліку доходів і витрат не повинні були вноситись.

До документів, що є підставою для оприбуткування (обліку) товару, належать документи щодо походження товару, наприклад: накладні, видаткові накладні ін. Суб'єктом господарювання підтверджено наявність таких документів та ведення Книги.

Відповідно до пункту 11 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій з використанням режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.

Зазначена норма зобов'язує вказаного суб'єкта господарювання проводити саме розрахункові операції з використанням відповідного режиму попереднього програмування реєстратора розрахункових операцій, але не вести облік товарних запасів. Лише в випадку реалізації товарів можна встановити порушення пункту 11 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг". При цьому, порушення, визначені пунктами 11 та 12 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" є самостійними та між собою не взаємопов'язані, а штрафні санкції за такі порушення передбачені різними нормами Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Отже, враховуючи, що розрахункові операції не проводились відносно товарів, які визначені в акті перевірки як надлишкові, а зазначені товари не були виставлені для продажу, позивач не зобов'язаний був здійснювати попереднє програмування реєстратора розрахункових операцій щодо цих товарів. Крім того, в акті перевірки взагалі не зафіксовано порушення пункту 11 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.09.2016 року № - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/