Справа № 803/812/17
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Справа № 803/812/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Валюха В.М.,

при секретарі судового засідання Столярчук А.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування наказу та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ у Волинській області) про скасування наказу від 29.06.2017 № 36 та зобовязання винести рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.06.2017 позивачу було вручено повідомлення № 0704/20 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є наказ № 36 від 29.06.2017. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з наказом від 29.06.2017 № 36, оскільки в місці його проживання постійно відбуваються військові сутички, які несуть реальну загрозу його життю, як і іншим особам, які там проживають. При цьому, вияснення обставин про ситуацію в країні проживання позивача належить до компетенції відповідача та є загальновідомою інформацією, яка доступна в засобах масової інформації. Позивач стверджує, що у місці його проживання існує реальна загроза життю і він не може повернутися туди з цієї причини.

Позивач просить скасувати наказ УДМСУ у Волинській області від 29.06.2017 № 36 та зобовязати відповідача винести рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову (а. с. 24-30) представник відповідача ОСОБА_2 адміністративний позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України, що регламентують правовий статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, при цьому, позивачу правомірно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця та є очевидно необґрунтованою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адміністративний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні адміністративний позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просить у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2017 LT 0014 (а. с. 32-85) встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Карнал (Індія), за національністю індус, сповідує індуїзм, не одружений, закінчив 12 класів середньої школи, з країни походження виїхав 08.07.2016 до м. Тбілісі (Грузія), в Україну прибув 29.04.2017 літаком через авіаційний пункт пропуску «Бориспіль», пройшовши паспортний контроль, на даний час знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ).

08.06.2017 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 36-38), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 30.05.2017 № 04-01/478 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 08.06.2017 за вх. № 5770 (а. с. 35).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 29.06.2017 № 36 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_4» відмовлено громадянину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 81). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 29.06.2017 № 0704/20 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 84).

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.06.2017 (а. с. 75-80), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 29.06.2017 № 36, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 14.06.2017 № 1 (а. с. 69-72), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Карнал (Індія), за національністю індус, сповідує індуїзм, не одружений, закінчив 12 класів середньої школи, з країни походження виїхав 08.07.2016 до м. Тбілісі (Грузія), маючи закордонний паспорт, в Україну прибув 29.04.2017 літаком через авіаційний пункт пропуску «Бориспіль», пройшовши паспортний контроль.

Під час співбесіди позивач повідомив, що 08.07.2016 він виїхав з Індії в Грузію, а потім в Україну по туристичній візі, заплативши при цьому кошти в загальному розмірі 10000,00 доларів США, з метою потрапити до Німеччини та отримати там притулок, а також зазначив, що в Індії у нього був середній рівень життя, фізичного насильства, повязаного з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не зазнавав. За його словами, він почував себе в Індії небезпечно, оскільки йому погрожували з касти ОСОБА_5, проте його сімя в безпеці. При прибутті в Україну до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 11.05.2017 у справі № 448/561/17 за адміністративним позовом Мостинського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_4 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, позов задоволено, примусово видворено позивача за межі території України (а. с. 51-53). При цьому, із вказаної постанови вбачається, що 07.05.2017 позивач у групі з іншими громадянами ОСОБА_4 здійснив незаконний перетин Державного кордону з України до ОСОБА_6 поза пунктом пропуску в районі 466-467 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВПС «Нижанковичі», що на території Старосамбірського району Львівської області, та 08.05.2017 в пункті пропуску «Медика-Шегині» на території Мостиського району Львівської області був затриманий під час прийому-передачі з ОСОБА_6.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки 08.06.2017, після поміщення у Волинський ПТПІ на підставі постанови Мостиського районного суду Львівської області від 11.05.2017, хоча мав обєктивну можливість після прибуття в Україну (29.04.2017) звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Крім того, такі дії позивача суд розцінює як його бажання знайти шляхи легалізації перебування в Україні. Суд також враховує, що позивач після виїзду з Індії (08.07.2016) та до прибуття в Україну (29.04.2017) 10 місяців проживав в Грузії, де не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця.

На думку суду, УДМСУ у Волинській області повно та обєктивно використало актуальну інформацію про Індію, у висновку від 27.06.2017 є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

Крім того, суд вважає обґрунтованими висновки відповідача про те, що пояснення ОСОБА_3 про побоювання за своє життя через кастові бунти в країні громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Судом також не встановлено порушень вимог законодавства під час проведення співбесіди, оформленої протоколом від 14.06.2017 № 1, оскільки під час проведення співбесіди було забезпечено переклад (при цьому, застосування подвійного перекладу, тобто з хінді на англійську мову, з англійської мови на українську і навпаки не суперечить вимогам законодавства), під час співбесіди позивач не заявляв клопотання про надання йому правової допомоги, та лише у липні 2017 року звернувся до Луцького місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги, а протокол співбесіди від 14.06.2017 № 1 підписано позивачем без будь-яких зауважень.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону № 3671-VI, у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для скасування наказу УДМСУ у Волинській області від 29.06.2017 № 36.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 160-163 КАС України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 254 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.М.Валюх

Постанова складена у повному обсязі 19 липня 2017 року