Справа № 2-а-10725/10/1570
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2012-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2012 р.Справа № 2-а-10725/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Димерлія О.О. та Єщенка О.В.

при секретарі Івановій К.І.

за участю:

апелянта ОСОБА_1 Моіс;

перекладача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 Моіс на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 Моіс до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2010 року ОСОБА_1 Моіс звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що він є громадянином ОСОБА_3, однак у 1995 році виїхав з ОСОБА_3 через громадянську війну до Гвінеї до м. Конакрі, де його прийняли до родини генерала армії Гвінеї. Коли позивачу виповнилось 18 років, йому у 2003 році надали статус біженця у Гвінеї. Однак 24.12.2008 року у Гвінеї трапився переворот, владу захопив капітан ОСОБА_4. В країні почались арешти і переслідування військових, прихильних президенту. Через зміну влади у позивача виникли проблеми, оскільки він проживав у родині генерала. Так, уночі 13.01.2009 року арештовували прийомного батька позивача, а позивачу вдалось втекти через вікно та сховатись у сусідів до ранку. Вранці він подзвонив своїй прийомній матері, її та сестру не заарештували, але заарештували усіх чоловіків, які перебували у будинку. Прийомна матір організувала позивачу подорож до села Дабіс, щоб він був у безпеці, де він перебував до 18.08.2009 року. 18.08.2009 року прийомна матір позивача забрала його до Конакрі, де він перебував до 10.09.2009 року, поки йому не зробили паспорт, після чого виїхав із країни. При цьому позивач зазначав, що він не бажає повертатися до Гвінеї внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань нової влади.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 Моіс до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 Моіс в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права , що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог .

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 Моіс є громадянином ОСОБА_3, за національністю маленьке, за віросповіданням мусульманин. 10.09.2009 року він виїхав з Гвінеї (м. Конакрі), 13.09.09 року легально за студентською візою прибув на територію України. При собі має свідоцтво про отримання статусу біженця у Гвінеї. Паспорта не має.

22.09.2009 року ОСОБА_1 Моіс подав до ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області заяву про надання статусу біженця (а.с.49)

25.09.2009 року начальником ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області відповідно до ст. 9 п. 1 Закону України «Про біженців»виданий наказ № 74 про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця (а.с.52).

Відповідно до абзацу третього ст. 12 Закону України «Про біженців»виданий наказ №80 від 16.10.2009 року начальника ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с.71).

Відповідно до п. 1 ст. 13 зазначеного Закону наказом № 97 від 15.12.2009 року начальником ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області наданий дозвіл на продовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с.81).

02.02.2010 року за результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 Моіс не має ознак особи, потребуючої надання статусу біженця, передбачених положенням Закону України «Про біженців».

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 226-10 висновок ОСОБА_5 було підтримано та в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців».

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про біженців» відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або. якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України "Про біженців" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що заявник, посилаючись на арешт свого прийомного батька у Гвінеї, не надав інформації щодо переслідування його особи з боку військових або представників нової влади у країні. За його словами він виїхав, щоб уникнути можливого арешту, тобто чіткого уявлення щодо можливості розшуку саме його особи він не має. Крім того ОСОБА_1 Моіс перебував у Гвінеї з січня до серпня 2009 року, але за цей час він не розшукувався та не був заарештований. Він не зміг надати до ОСОБА_5 ніяких підтверджуючих документів на підтвердження обставин, про які зазначав у розповіді. Маючи можливість звернутись до органів міграційної служби під час перебування у м. Касабланка (Марокко) та у м. Стамбулі (Туреччина) по шляху свого руху до України , не зробив цього, що свідчить про цілеспрямований приїзд до України.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Моіс залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 13.08.2012 року

Головуючий: суддя Зуєва Л.Є.

суддя Димерлій О.О.

суддя Єщенко О.В.