Справа № 818/894/17
Суддя: C.О. Бондар
Дата ухвалення: 2017-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 р. справа №818/894/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бондаря С.О.

за участю секретаря судового засідання - Алексеєнко Є.А.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/894/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області про визнання незаконним та скасування наказу Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос про її звільнення; поновлення на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що наказом начальника управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос її було звільнено з посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату управління). На думку позивача, даний наказ є незаконним, оскільки скорочення штату або чисельності не відбувалося, при звільненні іншої посади їй не пропонувалося. На час її звільнення процедура реорганізації не була завершеною, управління продовжує працювати згідно штатного розпису за тією ж структурою, які діяли на день звільнення. Незаконним звільненням відповідач завдав їй моральних страждань, у зв'язку з чим просить суд відшкодувати моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, свою позицію обґрунтовує тим, що на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України наказом начальника управління від 30.01.2017 № 7 "Про заходи у зв'язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі" позивача було попереджено про наступні структурні зміни та майбутнє вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КзпП України. У відповідності до трудового законодавства, наказом управління від 03.05.2017 №14-ос позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України. Таким чином, ОСОБА_1 звільнено з посади з дотримання норм Кодексу законів про працю України.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а.с.47).

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Управлінні Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області з 12.06.2002 року.

Наказом начальника Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос звільнено ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області, у зв'язку з припиненням управління та скороченням чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: наказ управління від 30.01.2017 №7 "Про заходи у зв'язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі" (а.с.31).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, реорганізація та ліквідація юридичної особи є самостійними видами припинення юридичної особи. При цьому, у разі реорганізації юридичної особи, майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Кабінет Міністрів України постановою від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" (далі - постанова №988), прийняв рішення реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття та приєднання.

Згідно додатку 1 вказаної постанови управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі підлягає реорганізації шляхом приєднання до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу начальника управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі від 30.01.2017 №7 "Про заходи у зв'язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі" ОСОБА_1 30.01.2017 була попереджена про її наступне вивільнення 30.03.2017 у зв'язку з реорганізацією юридичної особи, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 (а.с.52-53).

Наказом начальника Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос було звільнено ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області, у зв'язку з припиненням управління та скороченням чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в пункті 19 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізації, а також не відбулося скорочення чисельності або штату працівників, оскільки відповідачем не надано суду доказів проведення реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

При звільненні ОСОБА_1 з посади відповідачем порушені вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивача було попереджено про майбутнє вивільнення з роботи 30.01.2017, а звільнено з посади лише 03.05.2017, тобто через 3 місяці після попередження.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що позивачу пропонувалися вакантні посади, а також доказів того, що позивач відмовився від зайняття запропонованих вакантних посад, що також є порушенням норм ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

З положень наведеної норми права вбачається, що для набуття переважного права на залишення на роботі працівник повинен мати більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ніж інший працівник, який обіймає таку ж посаду.

Проте, відповідачем не надано доказів дослідження переважного права позивача на залишення на посаді.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З довідки Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області вбачається, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці служби становить 5000 грн (а.с.51).

Отже, на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 12195 грн. (243,9 грн. середньоденного заробітку х 50 днів вимушеного прогулу).

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності наказу про звільнення ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос про звільнення ОСОБА_1, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області та стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12195 грн.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України суд вважає необхідним допустити негайне виконання постанови в частині виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5000 грн. та поновлення позивача на роботі.

Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне. Положеннями ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Цю частину позовних вимог ОСОБА_1 мотивувала тим, що керівництво неодноразово акцентувало увагу на тому, що вона підлягає першочерговому звільненню і не може працювати в органах Пенсійного фонду України через її зверненням до суду за захистом прав та з вимогою поновити виплату її пенсії по інвалідності. Крім того, в усній формі наголошувалося, що вона не відповідає займаній посаді за освітою, а відтак і за рівнем кваліфікації. Постійний моральний тиск та подібне ставлення до нього як до спеціаліста завдали шкоди її здоров'ю, викликали душевні страждання та переживання. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, позбавлення права на щорічну матеріальну допомогу на відпочинок та оздоровлення, приниженням честі, гідності, перебування в стресовому стані її та її близьких.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і можливими протиправним діянням відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області від 03.05.2017 №14-ос про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області (42600, Сумська область, м. Тростянець, вул. Миру, 2, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12195 грн. (дванадцять тисяч сто дев'яносто п'ять грн.).

Звернути до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 5000 грн. (п'ять тисяч грн.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя C.О. Бондар

Повний текст постанови складено 21 липня 2017 року.