Справа № 826/5986/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5986/15 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача-2 Готіної А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженної особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Актив-Банк» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженної особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Актив-Банк» про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача №1 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Відповідача №2 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом позивача в «КБ «Актив-Банк»;

- зобов'язати Відповідача №1 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Відповідача №2 Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» включити позивача ОСОБА_4 в загальний реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Відповідача № 1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_4;

- зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актив-Банк» розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання кредитором від 05.01.2015 відповідно до діючого законодавства.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Відповідач-2 в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_5 (вкладник) та ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» (банк) на користь ОСОБА_4 було укладено договір строкового вкладу «Актив прибутковий» № ДФО-02-181327 від 16.06.2014, відповідно до якого було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1.

Згідно платіжного доручення № 1 від 16 червня 2014 року на згаданий депозитний рахунок з рахунку ОСОБА_5 було перераховано 5 731 дол. США.

16.06.2014 між ОСОБА_4 (клієнт) та ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» (банк) було укладено додатковий договір №1 до договору №ДФО-02-181327, згідно якого, зокрема :

- з дати підписання цього додаткового договору та на підставі основного договору, клієнт набуває право на вклад за основним договором та відповідно до цього вважається вкладником за основним договором;

- всі інші умови основного договору, які не суперечать цьому додатковому договору, залишається без змін і сторони підтверджують по ним свої зобов'язання.

23.12.2014 Правління Національного банку України прийнято постанову № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк».

24.12.2014 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №158 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Актив-банк» з 24.12.2014.

Як зазначено в позовній заяві, при зверненні до «ОТП Банку» для отримання коштів вкладу, позивач дізнався про відсутність даних про себе в загальному реєстрі вкладників ПАТ «КБ «Актив-Банк».

ОСОБА_4 08.01.2015 звернувся до Фонду з заявою, в якій просив повідомити причини відсутності даних про нього в реєстрі вкладників, наданому «ОТП Банк» для погашення заборгованості та зазначити де і коли позивач може отримати кошти за вкладом.

Листом № 21-036-1821/15 від 21.01.2015 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив, що на виконання вимог ст.27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» надано до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. На теперішній час в Переліку вкладників, що був переданий до Фонду Уповноваженою особою Фонду, інформація про вклади ОСОБА_4 відсутня.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити позивача до Загального реєстру вкладників є невірно обраним способом захисту порушеного права та, як наслідок, задоволенню не підлягає, адже в межах наданих повноважень Фонд сам по собі не включає вкладників до Загального реєстру вкладників відповідного банку, а лише складає Загальний реєстр вкладників виключно на підставі інформації (переліку вкладників), яка надається Уповноваженою особою фонду. При цьому суд вказав, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача в рамках даного адміністративного спору необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Уповноважену особу Фонду розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання кредитором від 05.01.2015 відповідно до діючого законодавства.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті, залишив поза увагою те, що предметом розгляду даної справи є включення позивача до реєстру вкладників, а не реєстру кредиторів банку. Позивачем не оскаржувалася відмова уповноваженої особи Фонду на визнання його кредитором банку, позаяк спір у даній справі стосується визнання позивача вкладником банку.

Виходячи за межі позовних вимог та зобов'язуючи уповноважену особу Фонду розглядини заяву позивача про визнання його кредитором, суд першої інстанції фактично вийшов за межі предмету спору даної справи, вирішивши питання прав позивача, про захист яких він не просив.

Тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення у даній справі про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом гарантування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

За ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 4452-VI вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Частинами 1-3, 5-6 ст. 27 Закону № 4452-VI закріплено, що Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Пунктами 2, 4, 6 розділу IV Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 № 14 (далі - Положення № 14), Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення (далі - Загальний Реєстр).

Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

На підставі рішення виконавчої дирекції за розпорядженням директора-розпорядника Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів (здійснює перерахування гарантованої суми за Загальним Реєстром, передачу Загального Реєстру банку-агенту) не пізніше семи днів з дня прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

З огляду на викладені вище положення, апеляційний суд дійшов висновку, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку наділена повноваженнями на формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (з урахуванням положень частини другої статті 26 Закону № 4452-VI).

Пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 37 Закону № 4452-VI закріплено, що Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, а також звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку

Частинами 2, 3 статті 38 Закону № 4452-VI передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі послідовні етапи: складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального реєстру; затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Вкладником, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI, є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Таким чином, передбачені Законом № 4452-VI гарантії за вкладом поширюються на осіб, які мають правовий статус вкладника неплатоспроможного банку (у розумінні статті 2 Закону № 4452-VI). Такий статус передбачає, з-поміж іншого, наявність у банку вкладу, залученого, зокрема, на умовах договору банківського рахунку або договору банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ч. 1 ст. 1062 ЦК на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.

За змістом пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 10.1 Інструкції якщо фізична особа не має рахунків у цьому банку, то відкриття вкладного (депозитного) рахунку здійснюється в такому порядку: фізична особа має пред'явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу <…> між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок; <…>.

Відповідно до абз. 2 п. 10.12 Інструкції на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть зараховуватися кошти, які надійшли на ім'я власника рахунку від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. У цьому разі вважається, що власник рахунку погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про свій вкладний (депозитний) рахунок.

Відповідно до пунктів 1.5, 1.6 Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Порядок проведення операцій за рахунками клієнтів, відкритих у національній та іноземних валютах, регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку. Операції за рахунками здійснюються за допомогою платіжних інструментів за формами, установленими банківськими правилами (нормативно-правовими актами Національного банку, внутрішніми положеннями банку тощо).

Судячи зі змісту наведених вище положень ЦК та Інструкції при відкритті депозитного рахунку за договором банківського вкладу кошти на такий вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи (вкладника) можуть зараховуються від цієї особи (у будь-який спосіб: готівкою через касу банку або ж шляхом безготівкового перерахунку, але з власного банківського рахунку такої особи) або від іншої особи (якщо договором банківського вкладу прямо не встановлено на це заборону).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_5 (вкладник) та ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» (банк) на користь ОСОБА_4 було укладено договір строкового вкладу «Актив прибутковий» № ДФО-02-181327 від 16.06.2014, відповідно до якого було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1.

Згідно платіжного доручення № 1 від 16 червня 2014 року на згаданий депозитний рахунок з іншого рахунку ОСОБА_5 було перераховано 5 731 дол. США. Таким чином, вимоги ЦК та Інструкції у даному випадку порушено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 1063 ЦК фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред'явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами.

До набуття особою, на користь якої зроблений банківський вклад, прав вкладника ці права належать особі, яка зробила вклад.

16.06.2014 між ОСОБА_4 (клієнт) та ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» (банк) було укладено додатковий договір №1 до договору №ДФО-02-181327, згідно якого, зокрема:

- з дати підписання цього додаткового договору та на підставі основного договору, клієнт набуває право на вклад за основним договором та відповідно до цього вважається вкладником за основним договором;

- всі інші умови основного договору, які не суперечать цьому додатковому договору, залишається без змін і сторони підтверджують по ним свої зобов'язання.

Таким чином, ОСОБА_4 набув прав вкладника ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк», проте його не було включено до переліку вкладників банку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернути увагу на те, що Уповноважена особа Фонду, дійсно, наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним та кореспондується обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Висновок про нікчемність правочину має ґрунтуватися на встановлених та доведених обставинах, які за законом тягнуть за собою застосування певних наслідків, зокрема щодо не включення особи до переліку вкладників.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які рішення та документи з питань здійснення та результатів перевірки правочинів, вчинених позивачем на предмет їх нікчемності. Відсутні належні документи відповідача-2 (акти, накази, розпорядження тощо) про те, що спірний договір рахунку та операція з перерахування коштів на цей рахунок є нікчемними. Ці відомості були відображені лише в повідомленні про нікчемність, в якому відповідач-2 посилався на норми ЦК щодо нікчемних правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Проте, відповідачем-2 не надано доказів, які б свідчили, що спірні договори та транзакція є такими, що порушують публічний порядок чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави. Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні судові рішення про визнання недійсними цих правочинів.

А апеляційній скарзі відповідач-2 також посилається на те, що спірні правочини були вчинені всупереч вимогам постанови НБУ про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» до категорії проблемних.

Разом з тим, відповідно до ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків.

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

З огляду на вищенаведені норми, рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемних є банківською таємницею, банк має вживати всіх передбачених заходів для її збереження, а коло осіб, яким можливе надання такої інформації, обмежене, і клієнти банку не входять до кола таких осіб.

Таким чином позивачу як клієнту банку на момент укладення договорів та здійснення трансакцій положення Постанови Національного банку України якою банк було віднесено до категорії проблемних, не були та не могли бути відомі.

Аналогічну позицію висловив також і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 16 травня 2017 року по справі № 820/2912/15.

Посилання на те, що позивачем не було оскаржено рішення (наказ) уповноваженої особи Фонду про нікчемність спірного правочину як на підставу для відмови у задоволенні позову, колегія суддів апеляційного суду також відхиляє, оскільки у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту порушеного права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу цілком відповідає критеріям ефективності та максимально виключає можливість зловживань при виконанні судового рішення.

Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У даному випадку, право позивача є порушеним саме у зв'язку із не включенням уповноваженою особою Фонду даних про нього до Переліку вкладників, а не у зв'язку із прийняттям рішення (наказу) про виявлення нікчемного правочину, тобто найбільш доцільним з точки зору ефективності, у даному випадку, є оскарження до суду саме зазначеної бездіяльності відповідача. Звернення до суду з вимогою про скасування рішення (наказу), яким було виявлено нікчемний правочин, є допустимим, проте, на думку колегії суддів, такий спосіб не є цілком ефективним у розумінні 13 Конвенції при захисті порушеного права особи щодо не включення відомостей про неї до Переліку вкладників.

Відмова у задоволенні позову з цих підстав, на думку колегії суддів, свідчитиме про формальний підхід до розгляду справи та не відповідатиме принципу верховенства права, загальному спрямуванню адміністративного судочинства на захист прав фізичних та юридичних осіб від протиправних посягань з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС)).

Окрім того, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутнє рішення відповідача-2 щодо нікчемності правочинів, вчинених позивачем, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що таки рішення об'єктивно існує.

За таких обставин твердження Уповноваженої особи Фонду щодо нікчемності спірних договорів та здійсненої операції щодо перерахування коштів є виключно припущенням, яке не доведено належними доказами у встановленому законом порядку. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що припущення відповідача про можливе дроблення рахунків інших вкладників банку не може бути причиною позбавлення позивача його законного права на отримання відшкодування за вкладом.

Доводи про наявність у позивача чи третіх осіб умислу на неправомірні, на думку відповідача, дії, без підтвердження у встановленому законом порядку цього протиправного умислу та інших можливих обставин вчинення певними особами відповідних злочинних дій, є виключно припущенням, яке не підтверджуються належними доказами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що висновок відповідача-2 про нікчемність спірних правочинів є виключно припущенням, що не доведено належними засобами доказування, а тому застосування наслідків їх нікчемності та не включення позивача до реєстру владників, які мають право на відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду є протиправним.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду включити позивача до Загального реєстру вкладників, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що такий обов'язок має виключно Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, однак лише у разі наявності відомостей про нього у переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, складеному Уповноваженою особою Фонду. З огляду на те, що на час розгляду справи до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не надходив перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, у якому були б зазначені відомості про позивача, такі вимоги є передчасними та такими, що не пов'язані із захистом порушеного права, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Натомість, відповідно до п. 6 Розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 р. № 14, протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Тобто, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача-2 подати до Фонду додаткову інформацію щодо нього як вкладника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити позов частково.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду є працівником Фонду.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 19 № 4452-VI джерелами формування коштів Фонду є кошти з Державного бюджету України (у тому числі облігації внутрішньої державної позики).

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що відповідачем у даній справі є посадова особа Фонду, то судові витрати слід присудити саме за рахунок Фонду.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Актив-Банк» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2015 року скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» щодо не включення ОСОБА_4 до переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк».

Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_4 як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування вкладу у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Актив-Банк».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_4 за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб сплачений судовий збір у розмірі 73 (сімдесят три) грн 08 коп.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 21.07.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Земляна Г.В.