Справа № 806/1617/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м.Житомир справа № 806/1617/17

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: представника позивача Коцюка В.М.,

представника відповідача Чижевського А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Бондарівське" про стягнення 19515,60 грн,

встановив:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Бондарівське" суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 19515,60 грн. Вимоги мотивувало тим, що, згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, середньооблікова чисельність працюючих на СТОВ "Бондарівське" за 2016 рік складала 55 чоловік. Відтак, відповідач мав працевлаштувати 2 інваліда, тоді як фактично працевлаштував 1 інваліда, тобто не виконав нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Сума заборгованості по сплаті адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2016 році складає 19125,45 грн. Претензією від 22.03.2017 № 04-46/422 позивач повідомив СТОВ "Бондарівське" про наявність заборгованості в сумі 19125,45 грн і просив перерахувати адміністративно - господарські санкції до 15.04.2017. У зв'язку з несплатою відповідачем вказаної суми Товариству нараховано пеню в розмірі 390,15 грн. Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів вважає, що несплата адміністративно - господарських санкцій і пені відповідачем негативно відображається на формуванні Державного бюджету, тому просить стягнути з СТОВ "Бондарівське" кошти в загальній сумі 19515,60 грн у судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на доводи письмових заперечень. При цьому вказав, що СТОВ "Бондарівське" впродовж 2016 року щомісячно подавались звіти форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" до Овруцького районного центру зайнятості, в яких було проінформовано центр зайнятості про наявність вакансії виключно для працевлаштування інвалідів. Проте Овруцьким центром зайнятості інваліди для працевлаштування до СТОВ «Бондарівське» не направлялись. Таким чином, вважає, що відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, інформував орган зайнятості населення про наявність вільних вакансій, подавав до Фонду соціального захисту інвалідів звітність за встановленою формою, тому не має нести відповідальності за небажання інвалідів працювати.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, у частині 1 цієї статті Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи підтверджено, що Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Бондарівське" до Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ). За даними цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2016 році підприємства становила 55 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа. При цьому у звіті визначено, що кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", повинна становити 2 особи.

Отже, встановлений Законом норматив стосовно працевлаштування інвалідів у 2016 році відповідачем не виконано у кількості 1 особи-інваліда.

В силу приписів ч. 1 ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

У відповідності до п. 4.4 Рекомендації Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 № 07.2-10/2 "Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування" при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

У контексті наведеного суд відмічає, що, згідно зі частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (ч. 3 ст. 19 Закону).

При цьому частиною 3 статті 18-1 Закону встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судом установлено, що у період з січня по грудень 2016 року відповідачем до Овруцького районного центру зайнятості подано звітність, форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", якою повідомлено уповноважений орган про наявність на підприємстві вакансій для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями. Зокрема у січні, лютому, серпні, вересні та жовтні 2016 року Товариство потребувало 4 підсобні працівники з групою інвалідності, а у березні, квітні, травні, червні, липні, листопаді та грудні 2016 року - 2 особи. Дані обставини підтверджено звітністю (форма № 3-ПН) СТОВ "Бондарівське", прийнятою Овруцьким районним центром зайнятості 27.01.2016 за № 267, 15.02.2016 за № 506, 18.03.2016 за № 826, 20.04.2016 за № 1133, 25.05.2016 за № 1414, 22.06.2016 за № 1915, 22.07.2016 за № 1914, 31.08.2016 за № 2945, 29.09.2016 за № 3222, 31.10.2016 за № 3588, 16.11.2016 за № 3718, 20.12.2016 за № 4098.

Водночас Овруцьким районним центром зайнятості впродовж 2016 року до СТОВ "Бондарівське" на вільні робочі місця для працевлаштування інвалідів люди з обмеженими фізичними можливостями не направлялися, про що свідчить лист центру зайнятості від 23.06.2017 № 02-684.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач як роботодавець у 2016 році вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, свій обов'язок зі створення робочих місць для інвалідів виконав, відтак на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Аналогічна правова позиція висловлена і в постановах Верховного Суду України від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11) та від 16 квітня 2013 року (справа № 21-81а13).

Висновки цих постанов Верховного Суду України, згідно із приписами ст. 244-2 КАС України, щодо застосування зазначених норм матеріального права є обов'язковими для застосування до спірних правовідносин, що є предметом цього позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів суду доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не надано.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача не було підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені у загальному розмірі 19515,60 грн.

Підсумовуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів у повному обсязі.

Керуючись статтями 86, 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 13 липня 2017 р.