Справа № 826/16347/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

18 липня 2017 року м. Київ К/800/24259/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах громадянина Іраку ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі за позовом громадянина Іраку ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання повторно розглянути заяву,

в с т а н о в и л а :

Громадянин Іраку ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з вказаним адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №480-16 від 15.09.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відмова у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправною, оскільки ним було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на побоювання бути вбитим у країні походження в умовах загальнопоширеного насильства, внутрішнього збройного конфлікту та системного порушення прав людини; при цьому, влада Іраку не здатна забезпечити йому захист від загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ОСОБА_1 в інтересах громадянина Іраку ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Разом з тим, дослідивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, у відкритті провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 року «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

За правилами пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до приписів зазначеної норми, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з частиною 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у проведених співбесідах, позивач вказав, що причиною звернення за захистом є бойові дії в Іраку, які загрожують його життю, а також проблеми на роботі, оскільки він працював на посаді виконавчого інженера складу, що забезпечував технікою Адміністрацію Президента, і його звинуватили у злочині, якого він не скоював. Рішенням слідчої комісії позивача визнано винним, було накладено штраф, у разі несплати якого ОСОБА_2 загрожує тюремне ув'язнення.

У ході ж проведених співбесід повідомив, що він з Іраку вперше виїхав у 1991 році й у період із 1991 по 2001 роки декілька разів повертався та знову залишав Ірак; країну громадянської належності залишив легально, до України прибув нелегально у січні 2003 року, при цьому, до прибуття в Україну у 2003 році жив та працював в Йорданії (із 2001 по 2003 роки), також 3 дні перебував у Сирії (м. Дамаск) та 10 днів - у Російській Федерації (м. Москва); втім, до відповідних органів за набуттям статусу біженця не звертався.

Відповідно до змісту протоколу співбесіди від 28.12.2015 справа № 2015KYIV0405 у ОСОБА_2 в Іраку є діти; на питання, що змусило його звернутись до міграційної служби відповів, що хоче легалізуватись, водночас, про факти переслідування або наявності погроз не повідомив.

Отже, виходячи з наведеного, основною метою звернення позивача із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, є легалізація його перебування на території України.

Підставою повторного звернення із заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.09.2015 року є, як зазначив позивач, загроза небезпеки його життю в країні походження через війну.

Водночас, дослідивши матеріали особової справи громадянина Іраку ОСОБА_2 стосовно оцінки його тверджень в контексті ситуації в країні його громадянської належності, інформації у відкритих Інтернет-джерелах, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність об'єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; причини ж, які позивач зазначав для отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявник не повідомив про участь у політичній чи релігійній діяльності, особисту приналежність до тієї чи іншої організації чи будь-яких політичних партій. Іноземець не приймав участі у демонстраціях проти влади.

Відповідно до Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

При цьому, згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, зважаючи на те, що, як встановлено судами попередніх інстанцій, побоювання позивача стати жертвою переслідувань не підтверджені жодними (достовірними) доводами, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування реальної (розумної) можливості того, що йому (позивачу) буде завдано шкоду або страждання у разі повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; громадянином Іраку ОСОБА_2 не було наведено відомостей про утиски його у країні походження та документальних доказів, які б підтверджували, що у нього склались умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» чи доказів, що підтверджують переслідування саме його, а тому рішення Державної міграційної служби України № 480-16 від 15.09.2016 року є правомірним.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах громадянина Іраку ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі за позовом громадянина Іраку ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання повторно розглянути заяву.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник