Справа № 820/1783/17
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 р. № 820/1783/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.,

суддів - Бідонька А.В., Шляхової О.М.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Мамотова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- cкасувати Наказ Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 року за №9дк, яким за одноразове грубе порушення вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Луганської області та з органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_3 на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний наказ є незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам, відтак, підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що наказ Генерального прокурора України про звільнення позивача з посади заступника прокурора Луганської області та з органів прокуратури видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Так, судом встановлено, що з вересня 2003 року позивач - ОСОБА_3 перебував на службі в органах прокуратури України. Остання займана посада - заступник прокурора Луганської області ( а.с.69,112).

Наказом Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 року за №9дк позивача було звільнено з займаної посади «за одноразове грубе порушення вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури ( а.с.10-11).

Як зазначено в оскаржуваному наказі: Генеральною інспекцією ГПУ проведено службове розслідування щодо можливої недоброчесності позивача, під час якого встановлено, що ним у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік не зазначено інформацію про наявність у нього права користування транспортними засобами Toyota Camry 2013 та 2014 року випуску, власником яких є його мати - ОСОБА_4 Відповідні зміни до декларації Позивач також не вносив. Таким чином, на думку відповідача, позивачем було порушено пп.«б» п.3 ч.1 ст.46 Закону України «Про запобігання корупції», ст.10 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, ст.19 Закону України «Про прокуратуру».

Винесенню оскаржуваного наказу передувало проведення Генеральною прокуратурою України службового розслідування з метою перевірки достовірності тверджень, поданих заступником прокурора Луганської області Гладкіх О.В., у частині своєчасного та достовірного декларування свого майна, доходів, видатків і зобов'язань фінансового характеру, а також членів сім'ї у порядку, встановленому Законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про запобігання корупції», на підставі наказу Генерального прокурора України від 09.03.2017 №69 (а.с.41).

У свою чергу, вказаній перевірці, передував рапорт керівника Генеральної інспекції (а.с.45), на думку якого, після перевірки інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до Порядку формування ведення та оприлюднення якого затвердженого Рішенням НАЗК від 10.06.2016 року №3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 року за №959/29089, було встановлено, що у реєстрі міститься декларація позивача за 2015 рік, подана ним 28.10.2016 року та виправлена декларація від 02.11.2016 року.

У Розділі 6 декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, не зазначено інформацію про наявність у позивача права користування транспортними засобами Toyota Camry 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та Toyota Camry 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, власником яких є його мати - ОСОБА_4 Відповідні зміни до декларації також не вносились.

Згідно висновків службового розслідування щодо можливої недоброчесності позивача від 24.03.2017 року (а.с.122-125), комісія дійшла висновку: 1) про завершення службового розслідування; 2) про те, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, знайшли своє підтвердження; 3) про направлення копії даного висновку до НАЗК для вирішення питання про проведення повної перевірки щорічної декларації ОСОБА_3, відповідно до п.4 Розділу ІІІ Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням НАЗК від 10.02.2017 року №56, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 року за №201/30069, а також для вирішення питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності; 4) долучити висновок до особової справи ОСОБА_3

Позивач, не погодившись зі звільненням за вказаних підстав, звернувся за захистом своїх прав у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України «Про запобігання корупції» (далі Закон № 1774-VIII).

Згідно абз.5 ч.1 ст.1 цього Закону № 1774-VIII корупційне правопорушення це діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до пп.«е» п.1 ст.3 Закону №1774-VIII суб'єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є посадові та службові особи органів прокуратури, до кола яких відноситься Відповідач.

Частиною 1 статті 45 Закону №1774-VIII, визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Загальні вимоги щодо змісту відомостей, що повинні бути відображені в декларації, зазначені в ст.46 Закону №1774-VIII.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.46 Закону №1774-VIII, суб'єкт декларування повинен зазначити в декларації інформацію цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб'єкту декларування або членам його сім'ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: а) дані щодо виду майна, характеристики майна, дату набуття його у власність, володіння або користування, вартість майна на дату його набуття у власність, володіння або користування; б) дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості.

Згідно з п.11 Роз'яснення «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 р. №3, більшість об'єктів декларування (а саме: нерухомість, об'єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, корпоративні права, юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб'єкт декларування або члени його сім'ї, нематеріальні активи, грошові активи, фінансові зобов'язання, членство в громадських об'єднаннях або входження до їхніх органів) декларується відповідно до їх наявності станом на останній день звітного періоду.

Слід зазначити, що останнім днем звітного періоду для заповнення декларації за 2015 рік є 31.12.2015 р.

Коллегія зауважує, що відповідачем, та його представником у судовому засіданні, не було надано доказів того, що вищевказані транспортні засоби перебували у фактичному користуванні позивача станом на 31.12.2015 року.

Крім того, відповідачем на вимогу суду не надано відомостей, щодо прийнятого НАЗК рішення за наслідками вивчення матеріалів службового розслідування в частині проведення повної перевірки декларації позивача за 2015 рік, та наслідків такої перевірки.

Відповідно до ст.48 Закону №1774-VIII, контроль та перевірка декларацій покладені на національне агентство з запобігання корупції. Згідно даної статті НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб'єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

НАЗК проводить повну перевірку декларацій відповідно до Закону №1774-VIII і відповідно до Порядку.

Порядок проведення, передбачених статтею 48 Закону, видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.

На виконання даної статті НАЗК прийняв рішення «Про затвердження Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2017 р. за № 201/30069 (далі - Порядок).

Відповідно до п.6 Розділу 2 Порядку, контроль щодо правильності та повноти заповнення декларацій проводиться автоматично засобами програмного забезпечення Реєстру під час подання декларації відповідно до форми декларації, затвердженої рішенням Національного агентства від 10 червня 2016 року № 3, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 липня 2016 року за № 960/29090 (далі - форма декларації), та Технічних вимог до полів форми декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Форми повідомлення про суттєві зміни в майновому стані суб'єкта декларування, затверджених рішенням Національного агентства від 10 червня 2016 року № 4 (далі - Технічні вимоги до полів форми декларації).

Повна перевірка декларацій (декларації) проводиться за рішенням Національного агентства, в якому надається доручення його члену провести повну перевірку декларацій (декларації) (далі - Рішення про проведення перевірки) через працівників структурного підрозділу його апарату, діяльність яких пов'язана зі здійсненням такої функції Національного агентства. Рішення про проведення перевірки повинно містити інформацію, яка дає змогу ідентифікувати декларацію (декларації), щодо якої (яких) проводиться повна перевірка, та суб'єкта (суб'єктів) декларування, який (які) подав (подали) таку (такі) декларацію (декларації), якщо інше не передбачено цим Порядком.

Рішення про проведення перевірки декларацій, що приймається Національним агентством на підставі абзацу другого частини першої статті 50 Закону, може бути прийнято стосовно поданих станом на дату прийняття такого рішення декларацій, які підлягають повній перевірці на цій підставі, без наведення інформації, що дає змогу ідентифікувати декларацію (декларації), щодо якої (яких) проводиться повна перевірка, та суб'єкта (суб'єктів) декларування, який (які) подав (подали) таку (такі) декларацію (декларації).

Колегія суддів зазначає, що виключно НАЗК законодавцем надані повноваження, щодо перевірки та встановлення фактів неналежного виконання свого обов'язку суб'єктом декларування, щодо подання електронної декларації, а тому, належним доказом невиконання позивачем свого обов'язку, як суб'єктом декларування, щодо подання електронної декларації згідно ст.48 Закону №1774-VIII та Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - є відповідне рішення НАЗК (Письмово повідомляє про порушення керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб'єкт декларування, та спеціально уповноважені суб'єкти у сфері протидії корупції; протокол адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, якщо суб'єктом декларування вчинено дії, що не тягнуть за собою іншого виду відповідальності, Національне агентство виносить керівнику відповідного органу, підприємства, установи, організації припис у встановленому Національним агентством порядку).

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача у додаткових поясненнях, на ч.5 ст.19 Закону України «Про прокуратуру» та на Порядок проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України і Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, як на підставу та повноваження щодо перевірок декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки це є виключною функцією НАЗК.

Як зазначено судом вище, відповідачем не було надано відомостей про проведення НАЗК повної перевірки декларації позивача за 2015 рік, та відомостей щодо винесення НАЗК у відношенні позивача жодного з вищезазначених рішень, а відтак відповідач не мав законних підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, з підстав зазначених в оскаржуваному наказі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно наявних в матеріалах службової перевірки позивача, реєстраційних карток ТЗ: Toyota Camry 2014 року та Toyota Camry 2013 року випуску, власником яких є ОСОБА_4 - мати позивача, яка надала через представника позивача нотаріально посвідчену заяву про те, що внесення до свідоцтв про реєстрацію ТЗ, як користувача її сина, відбувалось за її особистої ініціативи при їх реєстрації у встановленому законом порядку, за її власним бажанням, та що випадки використання позивачем жодного з вказаних ТЗ у 2015 році їй невідомі. Такі ж самі пояснення ОСОБА_4 надавала під час проведення службового розслідування у відношенні позивача ( а.с. 50-52,90).

До того ж, під час проведення службової перевірки позивача, начальником відділу МТЗ та СПП прокуратури Дніпропетровської області Новіковим Ю.М., водія прокуратури Луганської області ОСОБА_6, начальником відділу МТЗ та СПП прокуратури Луганської області Ярошенком С.С., також надавались письмові пояснення, згідно яких позивач займаючи відповідні посади в органах прокуратури користувався протягом 2015 року виключно службовими автомобілями, а у 2016 році використовував автомобіль Toyota Camry 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ( а.с.102, 104).

Суд зауважує, що зазначення осіб у технічному паспорті надає лише право на користування транспортним засобом, але ніяк не встановлює (підтверджує) передачу автомобіля у постійне користування зазначених осіб.

Крім того, згідно абз.1 п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Порядок) - державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів.

Відповідно до абз.1 п.16 Порядку, на зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки, що відповідають державному стандарту України.

Другим абзацом цього ж пункту Правил встановлено, що свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт), технічний талон та номерні знаки старого зразка діють до їх заміни на свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки нового зразка.

Тобто, власник транспортного засобу особисто (чи через уповноважену нотаріальною довіреністю особу) подає необхідні документи до уповноваженого органу МВС для його державної реєстрації, після якої отримує свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт), тощо.

Вказане підтверджується поясненнями матері позивача ОСОБА_4, яка при поданні необхідних документів для отримання свідоцтв про реєстрацію, належних їй автомобілів Toyota Camry 2013 та 2014 року випуску, діяла особисто без участі та відома позивача.

Крім того, абз.4 п.16 Порядку визначає, що за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Таким чином, сам факт внесення позивача у свідоцтва про реєстрацію автомобілів Toyota Camry 2013 та 2014 року випуску, які належать його матері, з правом користування, відбувається за її особистим бажанням , і для внесення таких відомостей до технічних паспортів, бажання чи погодження позивача, та навіть його обізнаність - не є обов'язковою та не свідчить про те, що ОСОБА_4 фактично користувався вказаними транспортними засобами. Отже, як наслідок у позивача не виникло станом на 31.12.2015 р. обов'язку декларувати зазначені автомобілі у 2015 році.

І навпаки, передання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу користувачу, не залежно від того, чи вписаний він у свідоцтво - є обов'язковою для використання транспортного засобу не його власником.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України - в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як зазначалось судом вище, відповідачем не надано ані доказів фактичного використання позивачем станом на 31.12.2015 року автомобілів, що належать його матері - ОСОБА_4, ані жодного рішення НАЗК, якому законодавцем надане виключне право перевіряти достовірність даних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щодо позивача.

Крім того, у додаткових поясненнях відповідач чітко вказує на відсутність в УВБ Генеральної інспекції інформації Дежавної прикордонної служби України та ДМС України щодо перетину позивачем державного кордону.

Щодо порушень позивачем правил прокурорської етики та вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, суд вказує на наступне.

Як зазначено в оскаржуваному наказі, позивачем було вчинено дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури. При цьому в описовій частині Наказу, відповідач посилається на статтю 10 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури (далі - Кодекс), яка зобов'язує працівника прокуратури дбати про свою професійну честь та гідність.

Слід зазначити, що вказана стаття Кодексу міститься у розділі ІІ «Основні вимоги до професійної поведінки працівника прокуратури», як і стаття 16, частина 1 якої, зобов'язує працівника прокуратури в установленому Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» порядку щороку подавати за місцем роботи декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру.

Натомість обов'язок працівника прокуратури не вчиняти дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, закріплений частиною 3 статті 18 Кодексу, яка міститься у Розділі ІІІ «Основні вимоги до позаслужбової поведінки працівника прокуратури».

Отже, колегія вважає необґрунтованими посилання відповідача у спірному наказі щодо порушень ОСОБА_8 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Щодо надання оцінки та ухвалення будь яких рішень щодо перевірки достовірності даних в декларації позивача, суд вже зазначав, що права на це має виключно НАЗК.

А відтак, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача про навмисне дублювання відповідачем в оскаржуваному Наказі одних і тих самих дій, які позивач нібито вчинив, однак зазначаються як і одноразове грубе порушення вимог Законів, і як вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності як працівника органів прокуратури.

До того ж, всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України, відповідачем не було надано доказів порушення позивачем доказів порушення правил прокурорської етики.

Відповідно до ч.8 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою ВР України від 06.11.1991 р. № 1796-ХІІ, дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Відповідно до ст.9 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарними стягненнями є:1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку. З метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення, або невиконання вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника особи, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування відповідно до порядку проведення службового розслідування в органах прокуратури України ( ст.11 Дисциплінарного статуту).

Отже, звільнення позивача за вказаних обставин можливо лише в крайньому випадку та за умови дотримання порядку накладення дисциплінарного стягнення.

У судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що на момент видання спірного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, останній не мав інших діючих дисциплінарних стягнень.

Разом з тим, відповідачем не доведено необхідності застосування крайньої міри у вигляді звільнення та порядку дотримання накладання дисциплінарного стягнення.

За приписами ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що спірний наказ не відповідає критеріям, встановленим ч.3 ст.2 КАС України, а відтак підлягає скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, позов в частині скасування Наказу Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 року за №9дк, слід задовольнити.

Щодо решти позовних вимог, суд зазначає, що вони є пов'язаними між собою та випливають з вимоги про оскарження наказу про звільнення.

При цьому, у даних спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Так, у контексті норм спеціального законодавства, беручи до уваги незаконність звільнення позивача та скасування судом відповідного наказу Генерального прокурора України, позивач підлягає поновленню на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області.

В контексті норм трудового законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 05.03.2012 р. у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Крім того, листом Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до ч.2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, законодавцем встановлено межі періоду виплати середнього заробітку, а саме: весь час вимушеного прогулу, а відтак, оскільки незаконне звільнення позивача спричинило вимушений прогул, останній підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд зазначає , що оскільки нормами спеціального законодавства, а саме: Законом України «Про прокуратуру», не передбачено поновлення на посаді, натомість вказане унормовано трудовим законодавством, а беручи до уваги, що судовим розглядом справи доведено протиправність звільнення позивача, що спричинило вимушений прогул, та акцентуючи увагу на належності способу захисту прав позивача, суд зазначає, що, оскільки позивача було звільнено з органів прокуратури 31.03.2017 р., належним способом захисту порушених прав ОСОБА_3 є саме: скасування наказу Генерального прокурора України від 31.03.2017 р. за №9дк, яким, за одноразове грубе порушення вимог Законів України "Про запобігання корупції", "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Луганської області та з органів прокуратури, поновлення ОСОБА_3 на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області з 31.03.2017 р., та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, судом було взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13, відносно того, що, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу складає 105 днів, а тому, помножуючи вказаний показник на середньоденну заробітну плату, яка, згідно довідки відповідача складає 1412,69 грн. ( а.с.34), суд стягує з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 148332,45 грн.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 160-163, 167, 186, 254, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Скасувати наказ Генерального прокурора України від 31.03.2017 р. за № 9дк, яким, за одноразове грубе порушення вимог Законів України "Про запобігання корупції", "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Луганської області та з органів прокуратури.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області з 31.03.2017 р.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 148332,45 грн. ( сто сорок вісім тисяч триста тридцять дві гривні 45 копійок).

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі в органах прокуратури та на посаді заступника прокурора Луганської області з 31.03.2017 р. та стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2017 року.

Головуючий суддя Заічко О.В.

Судді Бідонько А.В.

Шляхова О.М.