Справа № 333/1520/17
Суддя: Кулик В. Б.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/1520/17
Провадження № 2-а/333/108/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Кулик В.Б.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працює на посаді головного спеціаліста сектору ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя, є інвалідом 3 групи загального захворювання. Вказує, що їй призупинено виплату пенсії по інвалідності, призначену згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з приводу чого вона зверталася до відповідача, однак отримала лист з відмовою за вих. № 45/К-9 від 23.02.2017 року. Зазначає, що з 01 квітня 2015 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VШ, відповідно до якого, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру», пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачуються. Натомість, відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року (далі - Закон № 213) у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення, зокрема осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу». Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими Законами не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47 підстави для невиплати їй пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали, і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні. З огляду на вказане позивач вважає, що припинена виплата пенсії, призначеної їй відповідно до Закону № 1058, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Посилаючись на вище вказане, просить визнати дії Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя в частині припинення виплати позивачеві пенсії по інвалідності неправомірними та зобов'язати відновити їй виплату призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії по інвалідності з 01 січня 2017 року.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - Шевченківське об'єднане УПФУ м. Запоріжжя проти позову заперечив, надавши письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначає, що пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій по інвалідності, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовими актами. Порядок виплати пенсії визначений у ст. 47 Закону, абзацом другим частини першої якої (в редакції станом на 01.01.2017 року) встановлено, що тимчасово по 31.12.2017 особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», призначені пенсії не виплачуються (абз. 2 ч. 1 ст. 47 в редакції Законів № 213- VIII від 02.03.2015 року; № 911- VIII від 24.12.2015 року; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774- VIII від 06.12.2016 року). Положенням ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції чинній на момент призначення пенсії (02.12.2016 року) встановлювалось наступне: тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», призначені пенсії не виплачуються (абз. 2 ч. 1 ст. 47 в редакції Законів № 213- VIII від 02.03.2015 року; № 911- VIII від 24.12.2015 року). Враховуючи те, що позивач продовжує проходити службу в державному органі на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу» та не є інвалідом І та ІІ груп, інвалідом війни ІІІ групи та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - в цей період вказані вище положення ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо обмеження виплати в пенсії застосовуються щодо неї в повному обсязі. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, посилаючись на доводи, викладені в запереченнях на позов, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Шевченківському об'єднаному УПФУ м. Запоріжжя, є інвалідом III групи загального захворювання, працює на посаді головного спеціаліста сектору ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя, і є державним службовцем 13 рангу.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово, у період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2016 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

У період роботи особи ( крім осіб, які мають право на виплату пенсії в повному обсязі) на інших посадах/роботах, пенсії розмір яких перевищує 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85% призначеного розміру пенсії, але не менш як 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 01.01.2017 року відповідно до Закону України від 06.12.2106 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норми загальнообов'язкове державне пенсійне страхування викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово по 31 грудня 2017 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи та подання до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання трудової книжки із записом про звільнення або відповідного витягу з наказу, з дня, наступного за днем звільнення, пенсія виплачується у повному розмірі.

Суд вважає, що в даному випадку зазначена норма чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Отже, позивач займаючи посаду головного спеціаліста сектору ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя, працює на державній службі, а отже має право (з урахуванням відповідних вимог Закону України «Про державну службу») на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України «Про державну службу», а тому в даній ситуації на неї розповсюджується дія статті ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в чинній редакції.

Встановлено, що відповідач припинив позивачу як інваліду 3 групи захворювання виплату грошового утримання на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п 3 Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», тому відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_1, керуючись саме чинною нормою законодавства. Отже, доводи позивача про те, що припинення виплати пенсії є незаконним, а дія зазначеного Закону повинна розповсюджуватись тільки на осіб, яким пенсія буде призначатись після введення в дію цієї норми, суд вважає безпідставними.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії по 3 групі інвалідності загального захворювання з 2017 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Законів України № 213, 911, 1774.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 99 ч.2 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено та зазначено в самому позові, що позивач про порушення свого права дізнався в січні 2017 року та додатково був повідомлений листом відповідача від 23 лютого 2017 року за вихідним номером 45/К-9, до суду з адміністративним позовом звернувся 22 березня 2017 року, тобто у межах встановленого ст. 99 ч.2 КАС України строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 69-71, 99, 102, 159-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.Б. Кулик