Справа № 826/4049/16
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

18 липня 2017 року м. Київ К/800/24309/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги представника громадянина Грузії ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у справі за позовом громадянина Грузії ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в'їзду в Україну,

встановив:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову громадянина Грузії ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року про заборону в'їзду в Україну позивачу в редакції, викладеній у рішенні Державної міграційної служби України від 22 лютого 2016 року про внесення змін до рішення Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року.

Судами встановлено, що рішенням Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року громадянину Республіки Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю Грузинської РСР заборонено в'їзд в Україну строком на 5 років. Вказане рішення мотивовано тим, що позивач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності на території Грузії, Російської Федерації та інших держав за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, підтримує злодійські традиції, що може призвести до загострення криміногенної обстановки та порушень громадського порядку в державі, а відтак, для попередження скоєння тяжких або особливо тяжких злочинів, забезпечення охорони життя та здоров'я громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, захисту їх прав та законних інтересів, керуючись статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" Державною міграційною службою України винесено оскаржуване рішення.

Рішення Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року винесено на підставі подання Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду та вирішення питань про заборону в'їзду Кедії Лівану (Вахтанговичу) на територію України терміном на п'ять років.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22 лютого 2016 року внесено зміни до рішення Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року, а саме: замінено по тексту написання прізвища та імені з ОСОБА_2 на "ОСОБА_2 (ОСОБА_2)". Постановлено про прийняте рішення поінформувати Департамент карного розшуку Національної поліції України та надіслати на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України відповідне доручення Державної міграційної служби щодо заборони в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 лютого 2016 року на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації Державною міграційною службою України оформлено доручення про заборону в'їзду в Україну на 5 років громадянину Республіки Грузія ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю Грузії, терміном контролю до 15 травня 2020 року.

На підтвердження існування суспільної небезпеки з боку громадянина Грузії ОСОБА_2 в разі перебування на території України відповідачем надано копію листа Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17 лютого 2016 року №14/04/12-1467, а також копію листа начальника Департаменту Центральної кримінальної поліції Міністерства внутрішніх справ Грузії від 15 січня 2016 року МІА 3 16 00099698.

Із копії рапорту Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України щодо ОСОБА_2 Лівана (Вахтанговича), серед іншого, видно, що "суспільна небезпечність перебування позивача на території України полягає у встановленні контролю за протиправною діяльністю організованих злочинних угрупувань, які вчиняють тяжкі та особливо тяжкі (резонансні) злочини та безпосередньо приймає участь у скоєнні вказаних злочинів. Зберігає та розвиває злочинні традиції, ідеї, погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді" тощо.

Судові рішення мотивовані тим, що відсутні належні та достовірні докази на спростування зазначених у рішенні Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року обставин, які свідчать про існування достатніх підстав для заборони в'їзду позивачу на територію України.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VІ (далі - Закон № 3773) встановлено, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону № 3773 за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону (частина 3 статті 13 Закону № 3773).

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року № 1235 (далі - Інструкція № 1235) передбачено, що рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається Державною міграційною службою України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону № 3773-VІ.

За приписами підпункту "б" пункту 4 Інструкції № 1235 (в редакції, чинній на час прийняття рішення від 14 травня 2015 року) рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається Державною міграційною службою України та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) слідчих підрозділів органів внутрішніх справ - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів міліції громадської безпеки - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров'я - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою - у разі невиконання особою постанови про накладення адміністративного стягнення за адміністративні правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції Державної міграційної служби України.

Згідно з пунктом 5 цієї Інструкції після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в'їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 Інструкції № 1235, надсилають до Державної міграційної служби України або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім'я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону № 3773-VІ дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в'їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками Міністерства внутрішніх справ України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов'язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 Інструкції № 1235, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції. (пункт 6 Інструкції № 1235).

Порядок направлення рішення про заборону в'їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, визначений у пункті 8 Інструкції № 1235.

В контексті спірних правовідносин суди зазначили, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі "Тетяна Жданок проти Латвії" (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого" (рішення Великої палати, 2006 рік).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішення Державної міграційної служби України від 14 травня 2015 року про заборону в'їзду в Україну терміном на 5 років громадянину Грузії ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, є таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У касаційній скарзі представник громадянина Грузії ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що спірне рішення відповідача прийнято за відсутності підстав, передбачених частиною 2 статті 13 Закону № 3773, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, тому є протиправним.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника громадянина Грузії ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у справі за позовом громадянина Грузії ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в'їзду в Україну.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак