Справа № 826/6192/16
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2017 року № 826/6192/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Приватного підприємства "Санта-Україна"

до Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "Санта-Україна" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 12 квітня 2016 року №, №, № та від 04 лютого 2016 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що податкові повідомлення - рішення є неправомірними, позаяк прийняті за відсутності у діях позивача порушень приписів податкового законодавства, на підставі висновків акту перевірки, які не відповідають дійним обставинам справи.

Представник відповідача позову не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом у відповідності до вимог податкового законодавства. Також вказує на те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами не відповідають факту реального здійснення операцій, оскільки фактично спрямовані на формування податкових вигод третім особам.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, надав суду усні пояснення аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки №11/26-15-13-01-04/30634862.

Під час переходу до розгляду справи по суті представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, представники відповідача не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи вище викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Головним управлінням ДФС у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку приватного підприємства "Санта-Україна" () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 року по 21.12.2014 рік, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 рік.

Перевіркою Приватного підприємства "Санта-Україна" по взаємовідносинам із ПП «ПРОМКВАРТ», ТОВ «ТОП ТРЕЙДІНГ», ТОВ «Диссар» за перевіряємий період встановлено наступні порушення:

- п. 14.1.27, ст. 14, п.138.1, п.138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2756-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 397 500 грн. та завищено від'ємного об'єкта оподаткування податка на прибуток за 2014 рік на суму 173 866 грн.;

- п.п.14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п.201.4 п. 201.4 п.201.10 ст. 201, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755- VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 325 230 грн., у т.ч. за квітень 2013 року у сумі 15 733 грн., травень 2013 року у сумі 19 933 грн., червень 2013 року у сумі 35 968 грн., липень 2013 року у сумі 45 967 грн., серпень 2013 року у сумі 68 386 грн., листопад 2013 року у сумі 31 017 грн., грудень 2013 року у сумі 47 195 грн., січень 2014 року у сумі 42 217 грн., лютий 2014 року у сумі 18 814 грн. та завищено податок, що підлягає бюджетному відшкодуванню у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів на суму 119 950 грн. за жовтень 2013 року .

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт №11/26-15-13-01-04/30634862 від 19.01.2016 року та винесено податкові повідомлення-рішення №, №, №, № від 04.02.2016 року.

За результатам розгляду заперечень на акт перевірки №11/26-15-13-01-04/30634862 від 19.01.2016 року, ГУ ДФС у м. Києві надано відповідь № 1755/10/26-15-13-01-04 від 01.02.2016 року, якою висновки акту перевірки залишено без змін, а заперечення - без задоволення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з скаргою на податкові повідомлення-рішення №, №, №, № від 04.02.2016 року винесені Головним управлінням ДФС у м. Києві , за результатами розгляду якої прийнято рішення №7420/6/99-99-10-01-01-25 від 05.04.2016 року про результати розгляду скарги, яким Державна фіскальна служба України скасовує податкові-повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві №, №, №, № від 04.02.2016 року в частині зменшення перевіркою витрат та податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинах із ПП «ПРОМКВАРТ» і у відповідній частині штрафні санкції, а в інших частинах зазначені податкові повідомлення-рішення з залишає без змін, а скаргу - задовольняє частково.

На підставі висновків акта перевірки №11/26-15-13-01-04/30634862 від 19.01.2016 року та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги №7420/6/99-99-10-01-01-25 від 05.04.2016 року контролюючим органом прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ від 12.04.2016 року, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 203 948,00 грн., з яких за основним платежем нараховано 135 965,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 67 983,00 грн.;

№ від 12.04.2016 року, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 37 900,00 грн.;

№ від 12.04.2016 року, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 197 970 грн., з яких за основним платежем нараховано 131 980,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 65 990 грн.

№ від 04.02.2016 року, яким позивачеві зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 173 866,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З наведених законодавчих положень випливає, що право на зменшення об'єкта оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит та валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.200.1. ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

П. 200.2 ст. 200 ПК України встановлено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (п.200.3. ст.200 ПК України).

Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Вказана правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 у справі №К/800/18945/14, від 01.03.2016 у справі №К/800/66709/14, від 24.02.2016 у справі №К/800/5891/15 та від 03.03.2016 у справі №К/800/21974/14.

Як вбачається зі змісту акта перевірки Головного управління ДФС у м. Києві, в перевіряємий період позивач мав взаємовідносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП ТРЕЙДИНГ», Товариством з обмеженою відповідальністю «Диссар».

Щодо господарських взаємовідносин ПП «Санта-Україна» та ТОВ «ТОП ТРЕЙДИНГ», суд зазначає наступне.

01.01.2014 року між Приватним підприємством «Санта-Україна» (далі-Замовник») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП ТРЕЙДИНГ» (далі-«Перевізник») укладено договір №13 на перевезення вантажів автомобільним транспортом, згідно умов якого Перевізник зобов'язується доставити довірені йому Замовником вантажі автомобільним транспортом до пункту призначення у встановлений договором термін і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі, а Замовник зобов'язується заплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

На підтвердження виконання умов даного договору позивачем надано: реєстри товаро-транспортних договорів; копії рахунків щодо оплати грошових коштів за надані послуги перевезення; податкових накладних; видаткових накладних; акти виконаних робіт; платіжних доручень про оплату за надані послуги; актів наданих послуг; товаро-транспортних накладних по доставці товару від ПП «Санта-Україна» до ПП «Таврія Плюс» за січень 2014 року; реєстр відвантажених видаткових накладних по перевізнику ТОВ «ТОП ТРЕЙДИНГ» за період з 01.01.2014 року -28.02.2014 року.

Відповідачем встановлено неможливість фактичного здійснення ТОВ «ТОП ТРЕЙДИНГ» надання послуг ПП «Санта-Україна» через відсутність необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з недостатністю трудових ресурсів, основних фондів, відсутністю складських приміщень та транспортних засобів.

В той же час, суд досліджуючи реальність виконання господарської операції зазначає наступне.

Відповідно до п.1.2. Договору кількість і вид вантажу, маршрути, вантажовідправники і вантажотримувачі, графік отримання транспорту і суми, які підлягають оплаті Перевізнику, встановлюються перед кожним перевезенням одноразовими Заявками.

Підпунктом 2.1.1. пункту 2.1. Договору передбачено, що Перевізник зобов'язується подавати під загрузку відповідно до заявок Замовника автотранспортні засоби в технічно справному стані ( включаючи стан кузова автомобіля і причепа), що забезпечить цілісність вантажу в узгоджений сторонами термін.

При цьому позивачем не надано суду вищезазначених одноразових Заявок.

Водночас відповідачем було встановлено, що у ТОВ «ТОП ТРЕЙДИНГ» відсутній транспорт на балансі, при цьому доказів замовлення контрагентом зазначених послух у третіх осіб суду не надано.

Також, у суду відсутні відомості про працевлаштування у товаристві чи найняття останнім працівників, які здійснювали перевезення вантажу та які зазначені в наданих суду товаро-транспортних накладних, на виконання Договору № 13 від 01.01.2014 року

Підпунктом 2.1.5. пункту 2.1. визначено, що Перевізник зобов'язується забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, не допускати втрати та знищення вантажу.

Відповідно до підпункту 2.1.7. пункту 2.1. визначено, що Перевізник зобов'язується стоянку з вантажем здійснювати тільки на охоронюваних територіях.

Водночас суду не надано доказів наявності в товариства складських приміщень чи орендованих приміщень для збереження вантажу. В той же час, як вбачається з акту, у товариства відсутні складські приміщення.

Щодо господарських взаємовідносин ПП «Санта-Україна» та ТОВ «Диссар», суд зазначає наступне.

01.06.2013 року між Приватним підприємством «Санта-Україна» (далі-Замовник») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Диссар» (далі-«Перевізник») укладено договір №57 на перевезення вантажів автомобільним транспортом, згідно умов якого Перевізник зобов'язується доставити довірені йому Замовником вантажі автомобільним транспортом до пункту призначення у встановлений договором термін і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі, а Замовник зобов'язується заплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

На підтвердження виконання умов даного договору позивачем надано копії: реєстрів товаро-транспортних договорів; актів виконаних робіт, податкових накладних, платіжних доручень, товаро-транспортних накладних по доставці товару від ПП «Санта-Україна» до ПП «Таврія Плюс», податкових накладних, маршрутних листів, рахунків щодо оплати грошових коштів за надані послуги перевезення; видаткових накладних; реєстр відвантажених видаткових накладних за період з 01.06.2013 року -31.12.2013 року.

В той же час, суд досліджуючи реальність виконання господарської операції зазначає наступне.

Відповідно до п.1.2. Договору кількість і вид вантажу, маршрути, вантажовідправники і вантажотримувачі, графік отримання транспорту і суми, які підлягають оплаті Перевізнику, встановлюються перед кожним перевезенням одноразовими Заявками.

Підпунктом 2.1.1. пункту 2.1. Договору передбачено, що Перевізник зобов'язується подавати під загрузку відповідно до заявок Замовника автотранспортні засоби в технічно справному стані ( включаючи стан кузова автомобіля і причепа), що забезпечить цілісність вантажу в узгоджений сторонами термін.

При цьому позивачем не надано суду вищезазначених одноразових Заявок.

Водночас відповідачем було встановлено, що у ТОВ «Диссар» відсутній транспорт на балансі, при цьому доказів замовлення контрагентом зазначених послух у третіх осіб суду не надано.

Також, у суду відсутні відомості про працевлаштування у товаристві чи найняття останнім працівників, які здійснювали перевезення вантажу та які зазначені в наданих суду товаро-транспортних накладних, на виконання Договору № 13 від 01.01.2014 року

Підпунктом 2.1.5. пункту 2.1. визначено, що Перевізник зобов'язується забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, не допускати втрати та знищення вантажу.

Відповідно до підпункту 2.1.7. пункту 2.1. визначено, що Перевізник зобов'язується стоянку з вантажем здійснювати тільки на охоронюваних територіях.

Водночас суду не надано доказів наявності в товариства власних або орендованих офісних та складських приміщень, необхідних для здійснення звичайної господарської діяльності та, зокрема, для виконання спірних операцій. В той же час, як вбачається з акту, у товариства відсутні складські приміщення.

Суд наголошує, що під час розгляду справи судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів наявності у вищезазначених товариств власних або орендованих транспортних засобів, доказів здійснення перевезення іншими особами за замовленням контрагента (у разі залучення контрагентом інших осіб), у т.ч. не надано доказів оплати за оренду т/з (у разі залучення т/з у інших осіб) або списання контрагентом пального у разі перевезенням продукції власними силами, що у сукупності та додатково дає підстави для висновку про недоведеність виконання спірних операцій контрагентами позивача.

Разом з тим, під час розгляду даної справи судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів наявності у вказаних контрагентів власних або залучених фахівців у вказаних сферах (водіїв) , інших осіб для виконання спірних операцій. При цьому, як вбачається з наведених у акті перевірки відомостей, у штаті контрагентів відсутні трудові ресурси, що явно суперечить виконанню спірних операцій, враховуючи їх характер та обумовлені обсяги.

Таким чином, встановлено неможливість фактичного здійснення ТОВ «Диссар» ТА «ТОП ТРЕЙДИНГ» надання послуг ПП «Санта-Україна» через недостатність матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з транспортного перевезення вантажів, відсутність необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з недостатністю трудових ресурсів, основних фондів, відсутністю складських приміщень та транспортних засобів.

Позивачем у ході судового розгляду справи суду не надано належної первинної документації, на підставі яких і здійснювались оспорювані господарські операції.

У той же час, обізнаність позивача відносно наявності у контрагента відповідних ресурсів при укладанні та виконанні угод з контрагентами обумовлюється звичайною діловою практикою, а також характером і специфікою угод (обумовлених операцій).

Відтак, з урахуванням наведеного у сукупності слід зазначити, що під час розгляду справи не надано тих відомостей і документів, які за звичайною діловою практикою супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх фактичне (реальне) виконання, а відтак не доведено фактичного виконання спірних операцій контрагентами позивача.

В даному випадку, як приходить до висновку суд, за спірними операціями з контрагентом лише оформлялися окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентом обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди.

Наведене, у свою чергу, вказує на юридичну дефектність первинних/облікових/ податкових документів, які не можуть вважатися юридично значимими документами для цілей формування даних бухгалтерського та, відповідно, податкового обліку та задекларованих позивачем податкових вигод.

При цьому, суд враховує, що наявність оплати за спірними операціями сама по собі також не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку - самостійною підставою для формування спірних сум податкових вигод, оскільки рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного у сукупності, не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю підприємств - учасників спірних операцій.

Таким чином, під час розгляду справи не доведено наявності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов'язують можливість правомірного формування податкових вигод за спірними операціями, що, відповідно, свідчить про відсутність у позивача підстав для їх формування за результатами оформлення вищезгаданих операцій та свідчить про необґрунтованість отриманої позивачем податкової вигоди.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість висновків Акту перевірки щодо оцінки обставин взаємовідносин позивача із зазначеним контрагентом та відносно безпідставності формування спірних сум податкових вигод.

Наведені позивачем доводи та надані ними пояснення та матеріали, які відповідно досліджені та оцінені судом, не спростовуються наведеного та не доводять зворотного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, оцінивши доводи та заперечення сторін, дослідивши і оцінивши всі надані сторонами докази в кореспонденції з вищезгаданими нормами податкового законодавства, суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень, які, як приходить до висновку суд, є законними та обґрунтованими, вірними по суті, а отже, підстав для задоволення позову не має та, відповідно, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа