Справа № 813/1652/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питань залишення позовної заяви без розгляду

13 липня 2017 року справа № 813/1652/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

судді Сакалоша В.М.

судді Кедик М.В.

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

представників позивача - Телішевського І.Д., Телішевської О.Б., Мочалова П.Ф.

представника відповідача - Юрчака Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» (далі - позивач, ТзОВ «Перфект Пак») до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, ДФС України) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Представник відповідача 13 липня 2017 року подав клопотання, у якому просить позовну заяву залишити без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. В обгрунтування зазначив, що збільшення показників формули відбулося разово 03.08.2015 за даними рядку 24 та 31 у звітній декларації за червень 2015 року. Отже, 03 серпня 2015 року є датою від якої обчислюється початок перебігу строку звернення до суду, який закінчився 03.02.2016. Однак, позивач всупереч вимогам частини 2 статті 99 КАС України звернувся до суду із позовною заявою від 19.04.2017, тобто з пропущеним строком звернення до суду.

Представники позивача в судовому засіданні проти вказаного клопотання заперечили, вважають, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки він оскаржує бездіяльність ДФС України по незабезпеченню автоматичного збільшення суми, на яку ТзОВ «Перфект Пак» має право реєструвати податкові накладні та/або розрахунки корегування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а така бездіяльність є триваючою та не закінчилась до цього часу.

Суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно з ст. 8 КАС України, адміністративний суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Як видно з матеріалів справи позивач оскаржує бездіяльність ДФС України по незабезпеченню автоматичного збільшення суми на яку ТзОВ «Перфект Пак» має право реєструвати податкові накладні та/або розрахунки корегування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Оскільки, бездіяльність відповідача є триваючою, суд дійшов до висновку, що позивач не пропустив строку звернення до суду.

Отже, суд враховує практику Європейського Суду, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права та дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв'язку із пропуском строку звернення до суду необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 155, 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Дана ухвала окремо не оскаржується. Заперечення проти даної ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали складено та підписано 17.07.2017 року.

Головуючий суддя Р. М. Брильовський

Суддя В.М. Сакалош

Суддя М.В. Кедик