Справа № 822/1/15
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1/15

Головуючий у 1-й інстанції: Лабань Г.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

12 липня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Загороднюка А.Г. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

05 січня 2017 року позивач, ОСОБА_2, звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" 692899,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2009 року по 31.01.2015 року.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи

12 липня 2017 року до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість явки представника в судове засідання у зв'язку з хворобою, про те належних доказів на підтвердження вказаного суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 7 ст. 56 КАС України законним представником органу, підприємства, установи, організації в суді є його керівник чи інша особа, уповноважена законом, положенням, статутом.

При цьому, законодавчо не обмежено кількість представників органу, що дає можливість надати право представляти інтереси іншому представнику за необхідності.

Таким чином, суд вважає, що підстави для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи відсутні.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити її з підстав, викладених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області про стягнення коштів відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2015 року, - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами розгляду справи, ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.12.2015 року провадження у справі закрито, оскільки у справі №822/1/15 та №822/2385/15 існує аналогічний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, і є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого спору і між тими самими сторонами по справі № 822/2385/15.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року вищевказана ухвала суду залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.12.2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року скасовано, а справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що з 05.01.1993 року по 30.01.2009 року ОСОБА_2 працював суддею Хмельницького міського (міськрайонного) суду Хмельницької області.

30.01.2009 року наказом голови Хмельницького міськрайонного суду позивача звільнено з посади судді, а територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області зобов'язано провести з ОСОБА_2 розрахунок при звільнені.

Також, судом встановлено, що постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області 24.02.2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2010 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.11.2013 року, зобов'язано територіальне управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді, час роботи стажистом на вакантній посаді помічника прокурора Любарського району Житомирської області з 31.05.1989 року по 21.05.1990 року включно та призначити щомісячне грошове утримання судді з 22.12.2004 року. Вищезазначене рішення суду виконано у січні 2011 року.

Постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 12.03.2012 року, залишеного без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2014 року територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області зобов'язано провести нарахування та виплату ОСОБА_2 компенсації за порушення строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з січня 2005 року по листопад 2011 року включно відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати". Вказане рішення суду не виконано.

У зв'язку з вказаним обставинами, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що період у справі№822/2385/15, за який зобов'язано нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачу (з 31.01.2009 по 31.06.2015), охоплює період за який останній хоче стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в даній адміністративній справі №822/1/15 (з 31.01.2009 року по 31.01.2015 року), а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що в даному випадку може настати повторне стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка вже присуджена судами до нарахування і такі рішення вступили в законну силу за ті ж періоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першої статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (справа №6-195цс14).

Судом встановлено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.10.2015 року вирішено відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року у справі № 822/2385/15 за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про стягнення коштів за період з 01.01.2009 року по 31.06.2015 року та зупинити виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року.

Колегія суддів звертає увагу, що рішення по справі 822/2385/15 за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про стягнення коштів за період з 01.01.2009 року по 31.06.2015 року набрало законної сили, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Однак, колегія суддів зазначає, що на час перегляду в суді апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2015 року скасовано, а справу № 822/2385/15 за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про стягнення коштів за період з 01.01.2009 року по 31.06.2015 року направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року встановлено, що оскільки рішеннями у справі №2-а-2652/11 підтверджено факт невиплати ОСОБА_2 всіх сум, що належали йому на момент звільнення, а саме надбавки за роботу з матеріалами, що мають відомості, які становлять державну таємницю по формі 3 у розмірі 10 % від посадового окладу за період його роботи суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з 1 червня 2005 року по січень 2009 року, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку про наявність підстав для відповідальності згідно ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 31 січня 2009 року по 31 червня 2015 року.

Однак, фактичною підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції по справі № 822/2385/15 є те, що судами не наведено відповідних розрахунків та суми, яка підлягає стягненню за період з 31 січня 2009 року по 31 червня 2015 року.

Тобто, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року визначено, що таке стягнення має проводитись станом на 31.06.2015 року.

Таким чином, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даній справі за період з 31.01.2009 року по 31.01.2015 року, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року встановлено, що станом на 31.01.2015 року остаточного розрахунку з позивачем не проведено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів, оскільки одна з обставин, а саме факт проведення з позивачем остаточного розрахунку, відсутня, що підтверджується ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. До аналогічного висновку дійшов ВСУ у своїй постанові від 14.12.2016 року по справі № 428/7002/14-ц (№ в ЄДРСРУ 63749527).

Позивач помилкового ототожнює факт виконання одного з рішень судів, зокрема постанови Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 24.02.2010 року, яке виконано в січні 2011 року та яким зобов'язано територіальне управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді, час роботи стажистом на вакантній посаді помічника прокурора Любарського району Житомирської області з 31.05.1989 року по 21.05.1990 року включно та призначення щомісячного грошового утримання судді з 22.12.2004 року, з визначенням дати фактичного розрахунку. Крім того, постанова Ярмолинецького районного суду від 12 березня 2012 року, на яку посилається позивач, як на одну з підстав для стягнення середнього заробітку з час затримки розрахунку, залишається на даний час невиконаною, про що зазначає ОСОБА_2

Факт скасування постанови Хмельницького окружного адміністративного від 10 липня 2015 року та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2015 року та направлення справи на новий розгляд, згідно вищевказаної ухвали Вищого адміністративного суду України, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності повного розрахунку з позивачем станом на 31.01.2015 року, тому не може слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 18 липня 2017 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Загороднюк А.Г. Полотнянко Ю.П.