Справа № 826/14018/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року громадянин Сомалі ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - Відповідач-1, Управління ДМС в Київській області), Державної міграційної служби України (далі - Відповідач-2, ДМС України) про:

- визнання неправомірним та скасування наказу Управління ДМС в Київській області від 02.06.2016 року №36 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнання неправомірним та рішення ДМС України від 12.08.2016 року №35-16 про відхилення скарги на рішення Управління ДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Відповідача-2 повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.05.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну постійного проживання.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне дослідження судом всіх фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник відповідачів наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сомалі, неодружений, за національністю - дір, за віросповіданням - іслам (а.с. 44-47).

Вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача, останній 27.01.2015 року таємно без необхідних документів автомобілем та пішки прибув на територію України з Російської Федерації, перебуваючи на її території у період з 15.12.2014 року по 26.01.2015 року, до цього будучи в Судані з 01.12.2014 року по 15.12.2014 року, Уганді з 01.01.2012 року по 01.12.2014 року, Кенії - з 25.12.2011 року по 31.12.2011 року.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2015 року Позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Управління ДМС у Вінницькій області. Зі змісту повідомлення від 02.03.2015 року №3 ОСОБА_3 дізнався, що наказом Управління ДМС у Вінницькій області від 02.03.2015 року №42 відмовлено останньому в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з необґрунтованістю заяви та відсутності умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.08.2015 року у справі №802/1589/15-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.12.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління ДМС України у Вінницькій області про скасування наказу від 02.03.2015 року №42 було відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.01.2016 року у відкритті касаційного провадження у справі було відмовлено.

16.05.2016 року Позивач звернувся до Управління ДМС у Київській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що залишив країну громадянського походження через загальнопоширене насильство у центрі Сомалі, а саме в м. Могадішо.

У ході співбесіди 26.05.2016 року Позивач вказав, метою виїзду з Сомалі був пошук країни, де краще жити. ОСОБА_3 проживав в Уганді близько двох років, де йому подобалося. Однак, після зустрічі з людьми з «Аль-Шабаб», які пропонували Позивачу поїхати у Сомалі, останній відмовився, і, злякавшись, утік з країни. Крім того, зазначив, що представники угруповання «Аль-Шабаб» повідомили Позивача, що можуть вбити його і в Уганді. Погроз, переслідування, насильства, залякувань тощо у країні перебування не отримував. Причиною звернення до міграційної служби України визначив необхідність легального проживання в Україні (а.с. 59-64).

Управлінням ДМС в Київській області 02.06.2016 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту по справі №2016KV0013 громадянина Сомалі ОСОБА_3 (а.с. 81-88). У висновку зазначено про доцільність відмови Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визначання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, щодо якої зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону умови відсутні.

Наказом Управління ДМС в Київській області від 02.06.2016 року №36 (а.с. 79-80) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняття зазначеного наказу ОСОБА_3 направлено 02.06.2016 року повідомлення №19 (а.с. 91).

Не погоджуючись із викладеним у наказі Відповідача-1 рішенням Позивачем 13.06.2016 року було подано до ДМС України скаргу, за результатами розгляду якої Відповідачем-2 складено висновок від 12.08.2016 року, в якому визначено за доцільне відхилити скаргу ОСОБА_3 на рішення УДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 72-78).

Рішенням ДМС України від 12.08.2016 року №35-16 (а.с. 71) зазначений висновок підтримано та відхилено скаргу на наказ УДМС в Київській області від 02.06.2016 року №36 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняття зазначеного наказу ОСОБА_3 направлено 26.08.2016 року повідомлення №38 (а.с. 89).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколі співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятих відповідачами рішень про відмову Позивачу в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку Управління ДМС в Київській області, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Управління ДМС в Київській області, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Сомалі через загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів існування у ОСОБА_3 об'єктивних побоювань повернутися до країни громадянського походження, його переслідування у Сомалі чи в Уганді, застосування до нього або його близьких катувань, погроз, насильства іншого нелюдського поводження, тощо. Крім того, під час заповнення анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач зазначив, що жодних інцидентів, пов'язаних із застосуванням фізичного насильства до нього через релігійну належність, не траплялося.

З вищезазначених пояснень Позивача вбачається, останній під час подання заяви та співбесіди надав суперечливі та неправдиві відомості, що ставлять під сумнів його твердження щодо його переслідування взагалі.

Крім того, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач вказав, що до прибуття в Україну близько двох років проживав в Уганді, де йому подобалося, однак за захистом не звертався.

Крім іншого, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що під час співбесіди Позивач зазначив, що ОСОБА_3 прямував до будь-якої іншої країни, де краще жити.

Наведене, на переконання судової колегії, дає підстави вважати, що Позивач має ознаки особи, яка відповідно до п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, є економічним мігрантом.

У вказаному пункті 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців міститься визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Крім іншого, у висновку Управління ДМС в Київській області від 02.06.2016 року зазначено, що станом на 21.02.2012 року місто Могадішо перебуває під контролем уряду, Сомалі продовжує розширювати та укріплювати державну владу, у період з січня по листопад 2013 року в Сомалі була надана допомога по поверненню 10 155 сімей вимушених переселенців. Водночас, попри покращення ситуації у Сомалі Позивач відмовляється повертатися до країни громадянського походження, що, на переконання судової колегії, свідчить про свідоме небажання ОСОБА_3 та зазначення неправдивих відомостей під час співбесіди, де Позивач вказав, що бажає повернутися до країни громадської належності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_3 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що наказ від 02.06.2016 року №36 про відмову у вирішенні питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, після реєстрації скарги про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на встановлені вище обставини, прийняття ДМС України рішення від 12.08.2016 року №35-16 про відхилення скарги громадянина Сомалі ОСОБА_3 на рішення Управління ДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Сомалі ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбувалося у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому скасуванню не підлягає.

При цьому позовна вимога про зобов'язання Відповідача-2 повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до чинного законодавства задоволенню не підлягає як така, що є похідною від попередніх.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.