Справа № 755/3864/17
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 755/3864/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гончарук В.П. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А
18 липня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Літвіної Н.М.
суддів: Мєзєнцева Є.І.
Чаку Є.В.
при секретарі: Архіповій Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року позов задоволено частково: визнано протиправним дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неподання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документів, які б враховували в складі грошового забезпечення для обчислення пенсії фактично отримані позивачем суми грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії за окремим рішенням, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги при звільненні з військової служби, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року включно, зазначених в довідці Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 11 липня 2016 року № 305/571; зобов`язано Київський міський військовий комісаріат оформити та подати до ГУПФ України в м. Києві документи для врахування до призначеної позивачу пенсії, з урахуванням у складі грошового забезпечення, з якого призначається пенсія, фактично отриманих ним сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії за окремим рішенням, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги при звільненні з військової служби, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року включно, зазначених в довідці Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 11 липня 2016 року № 305/571, починаючи із 22 грудня 2016 року; визнано протиправними дії ГУПФ України в місті Києві щодо відмови у перерахунку(обчисленні) пенсії, з урахуванням у складі грошового забезпечення, з якого призначається пенсія фактично отриманих позивачем сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії за окремим рішенням, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги при звільненні з військової служби, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року включно, зазначених в довідці Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 11 липня 2016 року № 305/571; зобов`язано ГУПФ України в місті Києві здійснити нарахування та виплату позивачу призначеної пенсії, з урахуванням у складі його грошового забезпечення, з якого призначається пенсія, фактично отриманих ним сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії за окремим рішенням, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги при звільненні з військової служби, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року включно, починаючи із 22 грудня 2016 року, з урахуванням раніше проведених виплат, в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині відмови в задоволенні позову, та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил України.
Наказом Міністра оборони України від 13 вересня 2013 року № 300 він був звільнений з військової служби у запас (за станом здоров`я) з посади начальника Тилу Збройних Сил України, та 19 листопада 2013 року отримав пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку із перебуванням на обліку в ГУПФ України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
22 грудня 2016 року позивач звернувся до ГУПФ України в м. Києві та Київського міського військового комісаріату з заявами про перерахунок та виплату призначеної пенсії, з урахуванням фактично отриманих сум щомісячної додаткової грошової винагороди згідно постанови КМУ від 22 вересня 2010 року № 889, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та інших виплат, з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2011 року по жовтень 2013 року, відповідно до довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 11 липня 2016 року № 305/571.
Не погоджуючись з висновками ГУПФ України в м. Києві
Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення за останньою штатно посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством.
Законом України від 28 грудня 2007 року «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (№ 107 ) пунктом 29 розділу II внесено зміни до ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону України від 04 квітня 2006 року № 3591-IV ): в частині третій слова «за останньою штатною посадою перед звільненням» виключити та доповнити словами» та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України N 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року внесену зміну до ч. 3 ст. 43 зазначеного Закону визнано неконституційною.

Згідно з п.п. 5, 6, 7 вказаного Рішення Конституційного Суду України положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв`язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнаних неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

За таких обставин, дія ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 28 грудня 2007 року втратила чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто, з 22 травня 2008 року, а тому на час звільнення позивача з військової служби була чинною поновлена норма ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04 квітня 2006 року №3591-IV.

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовці» від 04 квітня 2006 року № 3591-IV законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відтак, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, якими є постанови Уряду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при визначенні розміру пенсії позивачеві застосуванню підлягають положення ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04 квітня 2006 року №3591-ІV, що узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року № 21-552-а14.

Водночас, стосовно вимог апелянта в частині зобов`язання відповідачів здійснити нарахування та виплату йому призначеної пенсії з урахуванням у складі грошового забезпечення, з якого призначається пенсія, фактично отриманих позивачем сум щомісячної додаткової грошової винагороди, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, то колегія суддів вважає дані вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою № 889 Кабінет Міністрів України встановив щомісячну додаткову грошову винагороду для окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Відповідно до пункту 2 Постанови, граничні розміри, порядок та умови виплати винагороди, передбачені пунктом 1, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики і Міністерством фінансів, у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Надалі до Постанови № 889 вносилися зміни, які розширювали перелік категорій військовослужбовців та інших осіб, яким відповідно до пункту 1 цієї постанови встановлювалася винагорода.

13 березня 2013 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 161, згідно з якою назва і пункт 1 постанови №889 викладені в новій редакції, зокрема, у пункті 1 передбачена виплата винагороди:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 2 постанови № 161 Міністерство оборони зобов`язувалося забезпечити здійснення видатків, пов`язаних з набранням чинності цією постановою, в межах видатків на оплату праці, передбачених Міністерству в Державному бюджеті України на 2013 рік.

Зміни, що вносилися до постанови № 889, істотно не зачіпали положень пункту 2 цієї постанови.

На виконання постанови № 889 Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року № 595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, положення якої стали застосовуватися з 01 жовтня 2010 року.

Пунктом 9 Інструкції передбачено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нормативний підхід до розуміння положень постанови № 889 у системному зв`язку із нормами ст. 9 і 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правилами Інструкції дають підстави стверджувати, що винагорода, встановлена постановою № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога на підставі п. 2 ст. 15 вказаного Закону.

Так, ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати; вона виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року, 21 лютого 2012 року, 25 вересня 2012 року, 05 листопада 2013 року, 30 вересня 2014 року, 30 червня 2015 року (№№ 21-226а11, 21-463а11, 21-241а12, 21-210а13, 21-297а14 відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України

Враховуючи зазначене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог закону при відмові в частині позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Апелянт на виконання вказаних вимог ч. 1 ст. 71 КАС України не надав до суду належні докази правомірності своїх вимог, та належним чином не обґрунтував їх.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 30 березня 2017 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст. 200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.

Повний текст ухвали виготовлений 18 липня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.