Справа № 802/475/17-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 липня 2017 р. Справа № 802/475/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріїни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

представника позивача: Волошенюк О.В., Вікорчук Л.Л.

представника відповідача: Непийоводи І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс"

до: Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" (далі - позивач, ТОВ "Авіс") до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, Офіс великих платників податків ДФС України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Офісу великих платників податків ДФС України від 14 грудня № та №.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, за наслідками проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Авіс" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ПП "Ідас-Л" за період з 10.01.2015 року по 31.12.2015 року Офісом великих платників податків ДФС України прийнято Акт від 24.11.2016 року №2006/28-10-46-02/13304871. На підставі Акту відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів у загальній сумі 106125,036 (сто шість тисяч сто двадцять п'ять гривень) грн., а саме: за податковим зобов'язанням 106072 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 53036,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, а саме сума завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у загальній сумі 293646,00 (двісті дев'яносто три тисячі шістсот сорок шість гривень) грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити на підставі та в межах заявлених позовних вимог.

Представники відповідача проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на обґрунтування письмових заперечень.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ТОВ "Авіс" 21.07.1998 року було зареєстроване Виконавчим комітетом Вінницької міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію від 21.07.1998 року №0000575 (Серія А00 №142599).

У період, що перевірявся, ТОВ "Авіс" зареєстровано як платник податку на додану вартість.

На підставі направлень №757 та №758 від 28.10.2016 року виданих Офісом великих платників податків ДФС України на наказу останнього від 20.10.2016 року №814 (з урахуванням змін, внесених наказом Офісу великих платників податків ДФС України від 02.11.2016 року №862) про проведення документальної позапланової виїзної перевірки головними державними ревізорами-інспекторами відділу податкового супроводження Вінницького управління Офісу великих платників податків ДФС - Шереметою Вадимом Володимировичем та Ковальчуком Володимиром Миколайовичем згідно з п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п. 78.1.11 п.78.1 ст.78 ПК України у зв'язку з отриманням ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02.07.2016 року по справі №127/13849/16-к, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Авіс" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ПП "Ідас-Л" за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року.

Вказаною перевіркою встановлено наступні порушення відповідно до висновків:

- п.198.1, п. 198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПКУ що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань і сумою податкового кредиту у декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року на загальну суму ПДВ у розмірі 293646 грн.;

- п. 200.1, п.200.2, п.200.4 ст. 200 ПКУ внаслідок чого завищено значення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у квітні 2015 року на загальну суму 187574 грн.;

- п.200.1, п.200.2 ст.200 ПКУ внаслідок занижено нарахування податку на додану вартість до сплати в бюджет за квітень 2015 року всього у сумі 106072 грн.

На підставі Акту від 24.11.2016 року №2006/28-10-46-02/13304871 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів у загальній сумі 106125,036 (сто шість тисяч сто двадцять п'ять гривень) грн., а саме: за податковим зобов'язанням 106072 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 53036,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, а саме сума завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у загальній сумі 293646,00 (двісті дев'яносто три тисячі шістсот сорок шість гривень) грн.

Визначаючись щодо правомірності прийнятих податкових повідомлень - рішень, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Положеннями ст. 21 ПК України визначені обов'язки органів фіскальної служби, серед яких обов'язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Отже, органи фіскальної служби та їх посадові особи при прийнятті рішень, у т.ч. наказів про проведення позапланової перевірки, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ПК України.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України зазначено про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Як свідчать матеріали справи та встановлено в судовому засіданні, між ТОВ "Авіс" здійснювало фінансово-господарські операції із ПП "Ідас-Л" на підставі договору поставки соняшникової олії від 05.03.2015 року №5, на підтвердження виконання умов якого на ТОВ "Авіс" виписано видаткові та податкові накладні, суми яких були включені до складу витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток та до складу податкового кредиту за відповідний період. Відповідна оплата товару здійснювалася згідно платіжних доручень, на загальну суму 1761875,74 грн., в т.ч. ПДВ 293645,95 грн.

Проте, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ТОВ "Авіс" неправомірно включено до складу витрат, витрати від придбання олії соняшникової нерафінованої у підприємства ПП "Ідас-Л" згідно договору поставки від 05.03.2015 року №5, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємством ПП "Ідас-Л" здійснювалась реалізація олії соняшникової нерафінованої, походження якої не можливо встановити.

Також, судом встановлено, що жодної інформації щодо наявності у ПП "Ідас-Л" власних або орендованих виробничих приміщень, необхідних для здійснення господарської діяльності не має.

Так, для підтвердження-спростування факту придбання в ФГ "Прогрес" насіння соняшника до Державної податкової інспекції контрагента направлено запит про проведення зустрічної звірки від 18.06.2015 року №1689/7/02-03-15.

До Офісу великих платників податків ДФС надійшла інформація, що за результатами проведеного аналізу та здійснення заходів не можливо підтвердити факт реального здійснення господарських операцій ФГ "Прогрес" із платниками податків контрагентами-постачальниками за період березень 2015 року, вбачається відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів та встановлено укладання недійсних цивільно-правових відносин та проведення безтоварних операцій, спрямованих на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування валових доходів, валових витрат, податкового зобов'язання та податкового кредиту.

Тому, відсутність у ФГ "Прогрес" необхідних умов та засобів, основних фондів та матеріальних активів, транспортних засобів, кваліфікованих працівників, необхідних для здійснення задекларованої господарської діяльності підтверджує, що дане підприємство фактично не могло реалізувати ПП "Ідас-Л" послуги за 2015 рік.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Отже, будь-які документи (договори, податкові, видаткові накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатись первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Суд звертає увагу, що платник податку повинен бути обачливим при виборі контрагента. Перевірка наявності у постачальника державної реєстрації та реєстрації у податковому органі не характеризує підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку відповідних товарів, що діє через уповноважену особу, яка представляє інтереси підприємства. Отже, заходи, спрямовані на отримання витягу з Єдиного державного реєстру та інших документів реєстраційного характеру, не є достатніми, позаяк отримані платником відомості не дозволяють кваліфікувати контрагента як добросовісного партнера, що гарантує виконання своїх зобов'язань через уповноважених представників.

Відтак, несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності покладаються на особу, якою укладено відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та провадження необґрунтованих виплат. У випадку недобросовісності контрагентів покупець несе ризик своєї бездіяльності не лише по виконанню господарсько-правових зобов'язань, але і в рамках податкових правовідносин, позаяк в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися пільговим порядком обчислення бази оподаткування у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених первинних документів.

Таким чином, надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, доводяться як показами сторін так і матеріалами справи, суд в узгодження з вимогами статті 162 КАС України, вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Дослідивши оскаржуване рішення в розумінні рішення суб'єкта владних повноважень, суд приходить до висновку, що останнє відповідає вимогам визначених Кодексом адміністративного судочинства України, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути вчинено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України - за змістом цей критерій випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України. "На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень: має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України, зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Визначаючись щодо заявлених вимог, судом також враховано, що ч. 1 ст. 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ч.1 ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

З аналізу даних норм слідує, що під час розгляду справи суд бере до уваги лише належні докази, тобто ті, що стосуються конкретної справи та містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, на виконання свого обов'язку відповідачем доведено правомірність прийняття своїх рішень, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст.ст.70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна