Справа № 820/857/17
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

17 липня 2017 року м. Київ К/800/21443/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Київській області, Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_4 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Київській області, Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якій просила суд скасувати п. 7 (п.п. 7.1-7.3) наказу Державної міграційної служби України № 350 від 27.10.2016 року про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання, в частині, що стосується громадянки В'єтнаму ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено. Скасовано п. 7 (п.п. 7.1-7.3) наказу Державної міграційної служби України № 350 від 27.10.2016 року про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянки В'єтнаму ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, громадянка Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_4, у 1989 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р. Згодом позивачка залишилася на постійне проживання в Україні.

18 червня 2004 року ВГІРФО ГУ МВС в Київській області позивачку було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

В листопаді 2016 року позивач, у зв'язку з досягненням нею 45-річного віку, звернулась з заявою щодо обміну посвідки до ГУ ДМС України в Харківській області, у відповідь на яку отримала лист, де їй повідомлялося, що наказом ДМС України №350 від 27.10.2016 року, за результатами перевірки ГУ ДМС України у Київській області, серед іншого, стосовно ОСОБА_4: скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 18.06.2004 року про документування посвідкою на проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.06.2004 року визнати недійсною та такою, що підлягають вилученню; начальникові ГУ ДМС у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної в підпункті 7.2 пункту 7 цього наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п.7 Наказу).

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Статтями 12, 13 Закону України «Про імміграцію» визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Так, згідно вимог зазначених статей цього Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасований, а видана на підставі такого дозволу посвідка на постійне проживання в Україні вилучена, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримала посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суди зазначили, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1986 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 18 червня 2004 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Київській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України Наказом №360 від 27.10.2016 року скасовано як рішення ВГІРФО ГУ МВС в Київській області від 18.06.2004 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивачки на постійне місце проживання в Україні.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції, а в справі прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що судові рішення прийняті з порушенням норм Кодексу адміністративного судочинства, Закону України "Про імміграцію", Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681 та процесуального права, що мають значення для справи.

Крім того, скаржник зазначає, що при прийнятті оскаржуваного наказу ДМС України керувалася підпунктами 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 20.08.2014 року № 360 та абзацом 3 пункту 2.9 наказу МВС від 15.07.2013 № 681 «Про затвердження тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за № 1335/23867.

Відповідач посилається в касаційній скарзі на те, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийняте з порушенням вимог закону та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ознак необґрунтованого застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в касаційній скарзі не зазначено та викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Крім того, доводи та зміст касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни чи скасування рішень.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Київській області, Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування рішення.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Суддя М.М. Заїка