Справа № 813/1179/17
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2017-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6494/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

при секретарі судового засідання: Дідик Н.С.,

з участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Сагайдака Д.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 року у справі № 813/1179/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області про визнання неправомірними і скасування наказу та рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

23.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 16.11.2016 № 255 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначив, що вперше звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в 2014 році. Але тоді працівники ГУ ДМС України у Львівській області переконали припинити процедуру за власним бажанням оскільки ОСОБА_1 одружений з громадянкою України та мав підстави для отримання посвідки на тимчасове перебування. Цієї осені термін довідки збіг та орган, що видав цей документ відмовився його продовжити, повідомивши, що позивач повинен залишити територію України. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, рішенням Держаної міграційної служби України від 01.03.2017 року № 14-17 позивачу відмовлено у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що дане рішення прийнято без врахування інформації, що стосується країни походження позивача та без врахування небезпеки, яка може загрожувати ОСОБА_1 у разі повернення до Російської Федерації. Вказує, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань був змушений покинути країну походження - Російську Федерацію. Підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що у разі повернення до країни походження на нього чекає ув'язнення та тортури через сфабриковані звинувачення, які стали наслідком його політичної діяльності.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 оскаржив її подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, та з наведених в ній підстав з посиланням на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального права та неповне з'ясування всіх обставин справи просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано, що переслідування позивача мали в основному позасудовий характер, не враховано що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5, не враховано, що знаходячись в АРК Крим на момент анексії півострову Російською Федерацією він приймав участь у мітингах проти анексії Криму та не враховано того факту, що позивач позбавлений можливості продовжити посвідку на тимчасове проживання в Україні.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Відповідач Державна міграційна служба України в письмовому запереченні на апеляційну скаргу вважає оскаржувану постанову такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, прийнятою за повного та об'єктивного зясування всіх обставин справи та просить залишити її без змін.

В судовому засіданні представник відповідачів надав пояснення аналогічні викладеним в запереченні на апеляційну скаргу, просив залишити таку без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 23.06.2014 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.10.2014 Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від № 149 розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, припинено за його клопотанням від 08.10.2014.

В подальшому, 25.10.2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 був документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні від 25.10.2016 № 007380.

Судом встановлено, що при розгляді заяви ОСОБА_1 та матеріалів його особових справ № 2014 LV 0016, № 2016 LV 0028 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у Львівській області з'ясовано наступні обставини.

Так, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у місті Москва, Російська Федерація, за національністю - росіянин, за релігійними переконаннями - атеїст, освіта - вища: у 2006 році закінчив Московський інститут радіотехніки, електроніки і автоматики за спеціальністю "Програмне забезпечення обчислювальної техніки і автоматизованих систем". Професія - інженер.

За сімейним станом - одружений: 02.09.2014 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою міста Сімферополя АР Крим (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2, видане 02.09.2014 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції). Діти - відсутні.

Рідна мова - російська, вільно володіє англійською, читає і спілкується українською; Французька, японська мови - зі словником.

Вказані дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_5, виданого 17.05.2011 УФМС-657; паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_4, виданого 01.03.2016 МЗС Росії 38002 (рос. - МИД РОССИИ 38002); паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1, виданого 21.06.2011 відділом УФМС Росії у м. Москві в районі Теплий стан; посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3, виданої 18.11.2014 4601 (ГУ ДМС України у Львівській області).

Встановлено, що впродовж останніх 10 років ОСОБА_1 працював інженером у ВАТ "Науково-виробничий комплекс "Науково-дослідний інститут дальнього радіозв'язку" (Москва, 2006-2008 роки) та в "Apple Service" (Москва, 2009-2010 роки). Викладав східні єдиноборства (айкідо) в Москві та Сімферополі (2010-2014 роки). У країні походження у нього залишилися матір - ОСОБА_8, бабуся - ОСОБА_9, дідусь - ОСОБА_10, та громадянський чоловік матері - ОСОБА_11.

ОСОБА_1 стверджує, що він покинув Росію на початку жовтня 2011 року. З Москви до Києва подорожував автостопом транзитом через територію Республіки Білорусь (м. Гомель). 07.10.2011 в'їхав на територію України через пункт пропуску "Нові Яриловичі" (Чернігівська область, Ріпкинський район). Далі, за словами позивача, він придбав квиток на поїзд з Києва до АР Крим.

На території Автономної Республіки Крим ОСОБА_1 проживав з жовтня 2011 року до 16.03.2014. На життя заробляв наступними видами діяльності: розробкою веб-сайтів, здійсненням перекладів та наданням уроків східних єдиноборств (айкідо).

Також ОСОБА_1 стверджував, що 23.02.2014 у м. Сімферополі приймав участь у акції протесту на підтримку Майдану. 26.02.2014 був учасником акції під Парламентом АР Крим. З 27.02.2014 надавав допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України, які опинилися у блокаді.

В подальшому, 16.03.2014 року ОСОБА_1 покинув АР Крим та переїхав на територію материкової України.

У вересні 2014 року, ще будучи в процедурі визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 покинув територію України та попрямував до міста Мінська, де планував зустрітися зі своєю мамою та вітчимом. Пробувши у Республіці Білорусь близько 5-6 днів, він 14.09.2014 повернувся до України через пункт пропуску "Доманове" (Волинська область, Ратнівський район).

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 18.11.2014 року ОСОБА_1 було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_6 (дата закінчення терміну дії - 17.11.2015). У вересні 2015 року строк дії даного документа продовжено до 20.09.2016. Завчасне продовження посвідки позивач мотивував тим, що восени 2015 року йому необхідно було їхати у Софію (Болгарія) на семінар з айкідо, а для отримання болгарської візи, термін дії посвідки повинен бути не менше 3 місяців.

У вересні цього ж року ОСОБА_1 не зміг вчасно продовжити термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні і повторно звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві про надання притулку в Україні позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з наступним: "…на своїй батьківщині я піддавався позасудовим переслідуванням, тортурам, був двічі викрадений людьми, котрі представилися співробітниками ФСБ і МВС РФ. Причина переслідування - моя політична позиція і опозиційна діяльність в Росії в рядах антипутінської опозиції в період 2005-2011 рр.".

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_1, проведених співбесід (протоколи від 25.06.2014, 11.11.2016), ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що звернення громадянина РФ ОСОБА_1 за захистом в Україні є очевидно необґрунтованим та носить характер зловживання процедурою визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1 або 13 частини 1, статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та він підпадає під дію статті 6 вказаного Закону і не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував у третій безпечній країні, що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.11.2016.

Як вірно встановлено судом першої інстанції у висновку головний спеціаліст сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області вказав наступні причини, за яких позивачу необхідно відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

1) В своїх заявах-анкетах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.06.2014 та від 25.10.2015, а також у протоколі співбесіди від 25.06.2014 р. та заяві від 20.06.2014 (вх. №10751), ОСОБА_1 зазначає, що займався в Росії опозиційною діяльністю в рядах антипутінської опозиції в період з 2005 до 2011 року. За словами ЗАЯВНИКА, з 2005 року він приймав участь в конференціях "Комітету-2008" (опозиційна організація, яка перетворилася у громадську організацію "Другая Россия"), кінопоказах і дискусіях, присвячених діяльності КДБ СРСР (Вища школа економіки, фільм "ІНФОРМАЦІЯ_3" ОСОБА_14; Музей Сахарова, документальний фільм про польську "ІНФОРМАЦІЯ_4"), маршах незгодних, акціях громадянського протесту. Займався волонтерською діяльністю з надання допомоги біженцям і малозабезпеченим людям. Приймав участь у мітингах проти поліцейської жорстокості. У 2008 році перешкоджав невідомим бандитам з палками бити жінок і дітей під час рейдерського захоплення гуртожитку в районі Ясного проїзду. Проте, незважаючи на таку активну опозиційну та активістську діяльність, ОСОБА_1 в підтвердження своїх слів зміг надати лише усні пояснення та копії заяв-показів третіх осіб, які не можуть вважатися належними доказами діяльності заявника, оскільки написані невідомими людьми, особу котрих неможливо встановити, як і неможливо перевірити достовірність їхніх тверджень та автентичність написаних ними текстів.

2) Також необхідно зазначити, що відповідно до основоположного "принципу конфіденційності", що існує у праві притулку, органам державної влади країни до компетенції яких входить реалізація державної політики у сфері міжнародного захисту і до яких особа звернулася за притулком, забороняється встановлювати будь-які контакти із країною походження шукача притулку, окрім випадків, коли така особа уже вичерпала усі можливі способи отримання міжнародного захисту у "країні звернення" або, коли вона становить загрозу національній безпеці та обороні.

3) Відсутність будь-яких конкретних доказів опозиційної діяльності, а саме публікацій в мережі інтернет, в друкованих виданнях, фото- та відеоматеріалів, ОСОБА_1 пояснює наступним чином: "Я просто не хотів з'являтися на відео оперативної відеозйомки і афішувати десь своє ім'я, фамілію і по батькові. Кожен вибирає свій шлях. У мене є знайомі, котрі отримали статус біженця в інших країнах і вони можуть підтвердити, що приймали зі мною участь в різного роду акціях, пікетах і т.п.".

4) Що стосується наданого 14.11.2016 заявником відеозапису (ІНФОРМАЦІЯ_5), де, як він стверджує, з 02 хв. 20 сек. його можна побачити у синій футболці, синій хустці та штанах пісочного кольору під час участі у пікеті проти поліцейського свавілля, необхідно зазначити, що обличчя зазначеної особи закрито, а відповідно здійснити ідентифікацію неможливо.

5) Беручи до уваги вищенаведене, а також відсутність у загальнодоступних джерелах якої-небудь інформації щодо опозиційної діяльності ОСОБА_1, факти викладені ним про те, що в Росії в період з 2005 до 2011 року він займався опозиційною діяльністю в рядах антипутінської опозиції, не підтверджуються інформацією по країні походження, а відповідно не можуть вважатися достовірними та правдоподібними.

6) В заявах-анкетах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.06.2014 та від 25.10.2015, а також у протоколі співбесіди від 25.06.2014 та заяві від 20.06.2014 (вх. №10751), ОСОБА_1 зазначає, що в країні походження піддавався позасудовим переслідування та тортурам. Окрім цього, як стверджує заявник, його двічі викрадали особи, котрі представлялися співробітниками ФСБ і МВС РФ. Зазначені події детально описані ОСОБА_1 у заяві від 20.06.2014 (вх.№10751) та протоколі співбесіди від 25.06.2014. В той же час, в підтвердження своїх слів заявник надав лише копію, як він стверджує, заяви своєї матері до органів внутрішніх справ РФ про його викрадення, та копію талону-повідомлення від 01.10.2011 № 1098 про прийняття даної заяви.

За результатами візуального огляду копій даних документів неможливо встановити чи вони взаємопов'язані між собою чи ні. Аналіз зразків зображень талонів-повідомлень у пошуковій системі "Google" вказує на те, що наявність на них печаток чи штампів не є обов'язковою. Дане припущення випливає також з відсутності на бланку талону-повідомлення буквосполучення "МП"/"М.П.". Враховуючи те, що в мережі інтернет можна знайти та завантажити як уже заповнені фото-/сканкопії бланків вищевказаного документа, так і чисті (незаповнені), існує висока ймовірність поданням заявником недостовірного або ж підробленого бланка талону-повідомлення або його копії з метою підтвердження своїх висловлювань.

7) З аналізу інформації по країні походження вбачається, що у Російській Федерації справді мають місце факти позасудового переслідування та застосування тортур відносно правозахисників, опозиціонерів і різного роду активістів. Так, відповідно до "Доповіді Amnesty International 2015/16: Права людини у сучасному світі" від 01.02.2016, на декількох гучних процесах оголилися глибоко вкорінені і обширні вади російської системи кримінального правосуддя, зокрема недотримання принципу рівноправності сторін; застосування тортур і жорстокого поводження в ході слідства і готовність судів приймати докази, отримані під тортурами; участь таємних свідків і використання інших таємних доказів, які не міг оскаржити захист; відмова в праві користуватися послугами адвоката на власний вибір. Виправдувальні вироки виносилися менше ніж в 0,5% випадків.

Згідно статті "Політичні репресії в Росії в 2011-2014 роках: позасудові переслідування", опублікованої 10.04.2015 року на веб-сайті незалежного правозахисного медіа-проекту "ОВД-Инфо", позасудові політичні переслідування активістів - невід'ємна складова російського політичного ландшафту 2011-2014 років. Їх умовно можна розділити на кримінальні та відомчі. Кримінальні - це протизаконні способи перешкоджання діяльності активістів: погрози, знищення майна, напади, вбивства. Відомчі - це використання в тих же цілях повноважень як правоохоронних органів, так і самих різних чиновників. Наприклад, погрози відняти дітей з боку опіки, висилка неугодних іноземців за допомогою ФМС і ФСБ, тиск на бізнес, звільнення і т.д.

Попередня класифікація практик дозволяє говорити про те, що позасудові переслідування в Росії складаються переважно з нападів різного ступеня жорстокості; підпалів і знищення майна; пов'язаних з тиском "профілактичних бесід"; погроз; звільнень; атак на бізнес; тиску з використанням ЗМІ; позбавлення посвідки на проживання; погроз позбавлення батьківських прав; зривів концертів; кібератак; блокувань контенту в інтернеті; обмеження свободи пересування; специфічних передвиборних махінацій.

Проаналізувавши зібраний матеріал і виокремивши особливості подібних репресій, "ОВД-Инфо" приходить до висновку, що в силу відсутності задокументованих показів факти позасудових переслідувань практично не піддаються верифікації і підрахунку.

Тим не менше, ОСОБА_1 міг у встановленому порядку звернутися до медичних закладів, як приватних, так і державних, міста Москви чи будь-якого іншого міста на території Російської Федерації та задокументувати факт застосування відносно нього тортур. Також про вищезазначену подію заявник міг повідомити правозахисні організації, однак, за його словами, він не переймався тим, щоб спробувати знайти правду у судових інстанціях Російської Федерації: "Після того як мене відпустили після другого викрадення, я через 2 дні покинув територію РФ".

Враховуючи вищенаведене, заявником не доведено, що він піддавався позасудовим переслідуванням та тортурам у країні походження та громадянської приналежності Російській Федерації.

8) ОСОБА_1 перетнув державний кордон України законно 07.10.2011, а вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України у Львівській області 23.06.2014 , тобто, через 2 роки і 8 місяців після в'їзду на територію України, перебуваючи 2 роки і 5 місяців нелегально. Вдруге заявник звернувся із аналогічною заявою 25.10.2016, знову ж таки будучи у статусі нелегального мігранта, оскільки через власну безвідповідальність не продовжив у визначені законодавством України строки посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_6, видану 18.11.2014 ГУ ДМС України у Львівській області. Таким чином, ОСОБА_1 двічі не дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

9) Серед тверджень, які надав заявник, він не навів фактів свого особистого переслідування у країні походження та громадянської приналежності Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи.

За словами ОСОБА_1, в країні походження він піддавався позасудовим переслідуванням, тортурам та двічі був викрадений людьми, котрі представилися співробітниками ФСБ та МВС РФ, через свою політичну позицію і опозиційну діяльність в Росії в рядах антипутінської опозиції.

Водночас заявник не зміг надати переконливі докази, які б підтверджували вищевказану діяльність ОСОБА_1, а також факти викрадень та застосування відносно нього тортур.

10) Після документування 18.11.2014 року посвідкою на тимчасове проживання в Україні, заявник неодноразово відвідував дружню Російській Федерації Республіку Білорусь, що підтверджується відповідними штампами про перетин кордону у паспортних документах.

11) Окрім цього, ОСОБА_1 під час співбесіди від 11.11.2016 вказав, що у 2015 році вимушений був в'їхати на територію РФ, щоб отримати водійське посвідчення. Також, за словами заявника, взимку 2015-2016 року він звертався до Генерального Консульства РФ у Львові за виготовленням закордонного паспорта, який отримав 01.03.2016 без жодних проблем.

Вищенаведене ставить під сумнів наявність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань у Російській Федерації, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

12) ОСОБА_1 не повідомляє про ризик застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, проте через свою опозиційну діяльність в Російській Федерації побоюється застосування відносно себе тортур, а також нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. При цьому, заявник не зміг надати переконливі докази, які б підтверджували вищевказану діяльність ОСОБА_1, а також факти викрадень та застосування відносно нього тортур.

13) Як випливає з матеріалів особової справи, заявник вбачає у зверненні за захистом в Україні надійний спосіб легалізації на території України та, таким чином, зловживає процедурою визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

14) Окрім того, Російська Федерація на даний момент не залучена до повномасштабних внутрішньодержавних або міжнародних збройних конфліктів, а лише приймає у них участь опосередковано. Активні бойові дії на території РФ - відсутні.

Згідно частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Так, відповідно до пункту 22, частини першої статті 1 вказаного Закону, третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

З відміток у паспортних документах заявника слідує, що впродовж 2015 року він двічі відвідував Республіку Болгарія та цього року один раз побував у Республіці Польща.

За словами ОСОБА_1, у Республіці Польща із заявою про визнання біженцем він не звертався.

Оскільки країни-члени ЄС за своєю суттю вважаються безпечними країнами походження (http://www.asylumineurope.org/reports/country/Germany/asylum-procedure/safe-country-concepts), заявник підпадає під дію статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Відтак, з врахуванням викладеного наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 15.11.2016 № 255, гр. РФ ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погодившись із вказаним рішенням ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_1 звернувся 18.11.2016 до ДМС із скаргою, у якій просив скасувати наказ Головного управління від 15.11.2016 № 255 та зобов'язати Головне управління повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України, за результатами розгляду скарги, рішенням від 01.03.2017 № 14-17 було відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та пп. "б" п. 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

Рішення ДМС від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги ОСОБА_1 було скеровано до ГУ ДМС України у Львівській області супровідним листом ДМС від 02.03.2017 № 8.5/1417-17.

15.03.2017 Головним управлінням було підготовлено повідомлення № 82 про відхилення ДМС скарги ОСОБА_1

Відтак колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що Державною міграційною службою України було в повній мірі дотримано вимоги розділу 8 Правил № 649 при розгляді скарги позивача. Скаргу розглянуто ДМС у строки, визначені ч. 5 ст. 12 Закону № 3671.

Наведене спростовує твердження апеллянта про протиправність та необґрунтованість рішення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів та рішення ДМС про відхилення скарги.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництва) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ні до ГУ ДМС України у Львівській області, ні до ДМС України жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування та погрози переслідування позивачем на своїй батьківщині надано не було.

Крім цього, частиною 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені у пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у продовж 2015 року ОСОБА_1 двічі відвідував Республіку Болгарія та в 2016 році перебував у Республіці Польща - тобто фактично перебував у третіх безпечних країнах. Відтак ОСОБА_1 підпадає під дію ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, така інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З врахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що звернення позивача з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту зумовлене не побоюваннями стати жертвою переслідувань, а не бажанням повернення до країни походження, а тому наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 15.11.2016 № 255 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обгрунтованими та законними, а тому судом першої інстанції підставно відмовлено позивачу в задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання і не вжив необхідних та своєчасних заходів для продовження її дії, не скористався наданим йому чинним законодавством України правом на оформлення документів для тимчасового або постійного проживання на території України.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 160 ч.3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2017 року у справі № 813/1179/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді В. С. Затолочний
З. М. Матковська

Повний текст судового рішення виготовлено 19.07.2017р.