Справа № 357/545/16-а
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року м. Київ К/800/19116/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Мойсюк М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати за листопад 2012 року у сумі 16 грн та компенсацію за невикористану відпустку (5 календарних днів) за період роботи з 05 вересня 2011 року по 04 лютого 2013 року у сумі 214,10 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року, позов залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском встановленого частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 18 липня 2016 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_2

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями Вищого адміністративного суду України від 18 листопада 2016 року касаційну скаргу № К/800/16116/16 ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року у вказаній справі було розподілено судді-доповідачу Заїці М.М., у зв'язку із звільненням судді ОСОБА_5

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 працювала на посаді спеціаліста - землевпорядника Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Згідно Розпорядження Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 04 лютого 2013 року № 1-к позивача 04 лютого 2013 року звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

16 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за листопад 2012 року у сумі 16 грн та компенсацію за невикористану відпустку за 5 календарних днів за період роботи з 05 вересня 2011 року по 04 лютого 2013 року у сумі 214,10 грн, всього 230,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 17 грудня 2015 року отримала відповідь Державної фінансової інспекції в Київській області на її звернення щодо правильності проведення ревізії Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, в якій зазначено про встановлення порушень відповідачем її прав під час проведення розрахунку при звільненні, а саме в частині заниження виплати суми компенсації за невикористану відпустку та перерахунку заробітної плати. Позивач вважає, що з моменту отримання вказаного повідомлення вона має право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати.

Суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи позов ОСОБА_2 без розгляду, виходив з того, що останньою порушено строк для звернення до адміністративного суду. Судами зазначено, що в даному випадку застосуванню підлягає частина третя статті 99 КАС України, якою передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій і зазначає, що предметом даного спору є стягнення невиплаченої частини заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати.

Тобто, під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Отже, питання строку звернення до суду із позовом про стягнення невиплаченої працівнику заробітної плати або її частини (будь-якої складової) регулюється саме частиною другою статті 233 КЗпП України, а не частиною третьою статті 99 КАС України, як це зазначено в оскаржуваних судових рішеннях.

Частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року N108/95-ВР «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до частини першої статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Заїка М.М.

Судді Загородній А.Ф.

Мойсюк М.І.