Справа № 826/11746/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 липня 2017 року № 826/11746/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Національної поліції в м. Києві Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, в якому просить (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 27.06.2017):

- визнати незаконним та скасувати наказ №1007 від 06.11.2015 о/с «По особовому складу» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в частині звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на займаній посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві допустити ОСОБА_1 до виконання службових обов'язків дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління з моменту поновлення на роботі (службі);

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення (06.11.2015) по дату винесення рішення;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати винесення рішення по дату поновлення її на роботі на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звільнення позивача відбулось з грубим порушенням вимог трудового законодавства України та на підставі даних, не підтверджених фактичними обставинами, оскільки під час звільнення не враховано гарантій працівника при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: того, що позивач є матір'ю-одиначкою, а інші особи з самостійним заробітком відсутні.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник заявлені позовні вимоги (з урахуванням уточненої позовної заяви) підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували. Так, представником Головного управління Національної поліції в м. Києві наголошено на тому, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві станом на момент звернення позивача із заявленими позовними вимогами перебуває у стані припинення, а Головне управління Національної поліції в м. Києві не є його правонаступником. Крім того, за твердженням останнього, наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 №1388 скорочені всі штати, у тому числі і в Деснянському РУ ГУМВС України в м. Києві, а тому запропонувати та перевести позивача для використання на службі на іншу посаду не було можливим.

Представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві у письмових заперечення проти позову вказав, що як положеннями Кодексу законів про працю України, так і Закону України «Про Національну поліцію», передбачена обов'язковість згоди працівника на його переведення.

З огляду на неявку у судове засідання представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, яким заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності, судом ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 №1007 о/с «Щодо особового складу», згідно з п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про. Проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), дільничного інспектора міліції відділу дільничних інпекторів міліції Деснянського районного управління звільнено 06.11.2015 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г».

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2017 визнано причини пропуску звернення ОСОБА_1 до суду поважними.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (надалі - Положення №114), визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За таких підстав, досліджуючи правомірність звільнення позивача, суду належить встановити факт скорочення штатів МВС України та відсутність можливості подальшого використання позивача на службі.

Суд встановив, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.10.2014 №1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ України» схвалено зокрема розроблену Міністерством внутрішніх справ Концепцію першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ, метою якої, у тому числі, є визначення пріоритетних напрямів, очікуваних результатів та засобів перетворення МВС на правоохоронний багатопрофільний цивільний орган європейського зразка, демілітаризація МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, відповідачі не надали суду будь-яких доказів ліквідації чи перетворення підрозділів МВС України, що потягло б за собою скорочення штатів і посади, яку займав позивач.

Суд звертає увагу, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.12.2010 у справі №К-20764/08.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому, Закон України «Про Національну поліцію» прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIІI опублікований 06.08.2015 у газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що позивач відмовилася від проходження служби в поліції та/або не могла бути прийнята на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

За твердженнями відповідачів, позивач мав надати згоду про перехід на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Проте, суд зауважує, що Закон України «Про Національну поліцію» не встановлює обов'язку працівників міліції надавати таку згоду, у тому числі шляхом подання рапорту, як і не передбачає вчинення будь-яких інших дій.

Таким чином, суд вважає, що відсутність відмови від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції.

Суд також звертає увагу, що відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади в перетвореному МВС України або новостворених органах поліції та, що вона не може бути прийнята на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 25.05.2017 у справі К/800/12298/16 та від 24.05.2017 у справі К/800/14384/16.

Крім того, відповідач звільнив ОСОБА_1 з порушенням гарантій прав жінок - матерів, які самостійно виховують дітей.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15 наголошено, що у регулюванні проходження служби співробітниками органів внутрішніх справ пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 у справі №8-рп/202 зауважено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Оскільки, Положення про проходження служби та Закон України «Про Національну поліцію» не передбачають гарантій для жінок, які є самостійно виховують дітей, до спірних правовідносин можуть застосовуватись загальні норми трудового законодавства.

Частина 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України встановлює, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, ОСОБА_1 не могла бути звільнена із займаної посади без обов'язкового працевлаштування.

При цьому, обов'язок працевлаштування у даному випадку законодавець покладає на власника або уповноважений орган, яким наразі виступає Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, яке, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, станом на момент розгляду справи судом перебуває у стані припинення, проте, не є припиненим.

Суд не приймає посилання відповідачів про відсутність відповідної згоди позивача про прийняття на службу до поліції, тому що ініціативу з працевлаштування позивача має проявляти саме відповідач шляхом запропонування відповідних посад, а працевлаштування жінки, яка самостійно виховує дитину, є обов'язковою умовою для її звільнення за скороченням штатів, навіть, у разі повної ліквідації підприємства, установи чи організації.

Враховуючи викладене, суд вважає звільнення позивача незаконним та приходить до висновку про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 06.11.2015 №1007 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1.

Як визначає п. 24 Положення №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді, а саме: на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інпекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

При цьому, вимога про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві допустити ОСОБА_1 до виконання службових обов'язків дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління з моменту поновлення на роботі (службі) є неналежним способом захисту у межах спірних правовідносин, оскільки фактично включається у поняття «поновлення на посаді».

У той же час, п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок №100).

Так, згідно з вимогами п. 2 Порядку №100, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.11.2015 (наступний день за днем звільнення) по 14.07.2017 (день ухвалення судового рішення), а кількість днів вимушеного прогулу станом на 14.07.2017 становить 423 робочих днів.

Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою про доходи від 27.02.2017 №344, надано розрахунок середньоденного заробітку позивача за жовтень 2015 року та листопад 2015 року. У той же час, згідно з п. 2 Порядку №100, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто такий розрахунок має здійснюватись виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача за вересень 2015 року та жовтень 2015 року. Проте, такого розрахунку відповідачами не надано, а відповідачами не зазначено причин неможливості подання до суду такого розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що за змістом п.п. 1.5 та 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Враховуючи, що позивач проходив службу у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу слід стягнути саме з останнього.

З огляду на вказане, суд вказує про необхідність стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017, розрахованого виходячи з приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати винесення рішення по дату поновлення її на роботі на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління, суд вказує, що дана вимога є передчасною, оскільки приписами п. 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, причин стверджувати, що відповідачем не буде виконано вказане рішення в частині його негайного виконання, позивачем не зазначено, а з матеріалів справи не вбачається.

Відтак, вказана вимога є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 06.11.2015 №1007 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інпекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

4. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017, розрахованого виходячи з приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

5. В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службу в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Суддя А.С. Мазур