Справа № 813/6166/15
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року справа № 813/6166/15

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить:

- визнати протиправним пункт з наказу тимчасової адміністрації АТ «Дельта Банк» за №813 від 16.09.2015 року з додатками в частині визнання нікчемними операцій внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання договору банківського вкладу (депозиту) за №003-13531-120215 від 12.02.2015 року за угодою між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника - ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1), паспорт серії НОМЕР_2, виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області) стосовно здійснення останньому виплати по відшкодуванню вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) від 12.02.2015 року №011-13531-120215 в національній валюті України в розмірі 150000,00 грн.

Посилається на те, що між позивачем, як вкладником, та АТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у гривнях за №011-13531-120215 від 12.02.2015 року, згідно якого позивач розмістив у банку кошти в сумі 150000,00 грн строком до 26.02.2015 року. В подальшому ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, з 03.03.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 05.10.2015 року - розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. Згодом позивач отримав лист №8821/1453 від 23.09.2015 року, в якому повідомлялося про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) №003-13531-120215 від 12.02.2015 року, згідно до п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач вважає, що рішення та дії відповідача щодо визнання правочину нікчемним та невключення його до переліку вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, є протиправними та необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції посилається на положення Цивільного кодексу України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відтак, вважаючи, що оскаржуваними діями та рішенням відповідача порушено право позивача на отримання банківського вкладу, просить позов задовольнити повністю.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких зазначає про те, що на підставі постанови Правління Національного Банку України від 02.10.2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». У зв'язку з цим розпочато процедуру ліквідації банку та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування - Кадирова В.В. На виконання вимог ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідач здійснив перевірку правочинів (договорів) за вкладними операціями на предмет виявлення договорів (правочинів), що є нікчемними з підстав, передбачених ч.3 ст.38 цього Закону. За результатами перевірки виявлено ряд правочинів, обставини вчинення яких свідчать про штучність та фіктивність створення правових підстав для отримання сум гарантованого відшкодування з коштів Фонду. Зокрема, під час перевірки встановлено, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я позивача, надійшли внаслідок «розбивки» великого вкладу іншого клієнта з метою створення в майбутньому штучного зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на відшкодування грошових коштів за рахунок держави. Укладений договір банківського вкладу (депозиту) містить умову, що зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або готівкою через касу банку. Зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи не допускається. Однак кошти вносилися третіми особами, що є порушенням умов договору та Правил банківського вкладу, що є публічними. На підставі викладеного, комісія дійшла висновку, що договір банківського вкладу, укладений між позивачем та АТ «Дельта Банк», за яким здійснювалося перерахування коштів на вкладний рахунок з рахунку третьої особи, є нікчемним з підстав, визначених п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку із цим, 16.09.2015 року тимчасовою адміністрацією АТ «Дельта Банк» винесено оскаржуваний наказ №813 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями». А тому, покликаючись на правомірність цього рішення, наявність підстав для його прийняття, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Третя особа явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

12.02.2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем, ОСОБА_1, як вкладником, укладено договір №011-13531-120215 банківського вкладу «Зростаючий» у гривнях.

Відповідно до п.п.1.2, 1.3 договору, сума вкладу складає 150000,00 грн. Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний у п.1.6 цього договору, та по 26.02.2015 року включно.

Банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок №8037 (п.1.6).

Згідно з п.1.10 договору, вклад виплачується вкладнику у разі закінчення строку розміщення вкладу, або в інший термін дострокового припинення дії цього договору у випадках, передбачених цим договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використання електронних платіжних засобів НОМЕР_3, відкритий на ім'я вкладника в установі банку.

Факт зарахування грошових коштів у сумі 150000,00 грн підтверджується копією долученого до матеріалів справи платіжного доручення №45803009 від 12.02.2015 року, яке свідчить про те, що грошові кошти відповідно до укладеного договору були внесені до ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до п.п.2.5, 2.10 укладеного договору, вкладник підтверджує, що банк до укладення цього договору з вкладником додатково надав вкладнику інформацію, зазначену у ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02.03.2015 року №150, ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі цієї постанови Правління НБУ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (http://www.fg.gov.ua).

Тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено строком на 3 місяці, а саме з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Згодом, цей строк продовжено по 02.10.2015 року включно та продовжено повноваження Уповноваженої особи Фонду.

02.10.2015 року Правлінням НБУ прийнято постанову №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02.10.2015 року №181 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. строком на 2 роки з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно.

Оголошення про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» опубліковано в газеті «Голос України» №187 (6191) від 08.10.2015 року.

Поряд з тим, на веб-сторінці Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщено інформацію про те, що з 08.10.2015 року Фонд гарантування розпочне виплати вкладникам АТ «ДЕЛЬТА БАНК» за Загальним реєстром (не залежно від часу закінчення строку депозитного договору).

29.05.2015 року, на підставі наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» №408, створено комісію з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями АТ «Дельта Банк».

16.09.2015 року тимчасовою адміністрацією ПАТ «Дельта Банк» прийнято наказ №813 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями», згідно якого застосовано наслідки нікчемності договорів банківського вкладу, серед яких, згідно додатку №1 до цього наказу, і договір №003-13531-120215 від 12.02.2015 року.

23.09.2015 року відповідач направив позивачу повідомлення про нікчемність правочину №8821/1453, в якому зазначено про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) №003-13531-120215 від 12.02.2015 року, згідно до п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважаючи, що відповідач протиправно не включив позивача до переліку вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за рахунку Фонду, та як наслідок не надав Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо виплати відшкодування вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також у зв'язку із виявленням ознак нікчемності договору банківського вкладу (депозиту) №003-13531-120215 від 12.02.2015 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові від 16.02.2016 року по справі №826/2043/15 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, виходячи із системного аналізу ч.3 ст.2 Закону України від 14.05.1992 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.6 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), та враховуючи положення ст.12 Господарського процесуального кодексу України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 15.06.2016 року у справі №826/20410/14.

У відповідності до абз.2 ч.1 ст.2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає за необхідне відступити від правових позицій, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України, з огляду на таке.

Відповідно до преамбули Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Частиною 3 ст.2 цього Закону встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Так, питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному Законами України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року №2121 та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року №4452-VI.

Системний аналіз положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дає підстави для висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зокрема, згідно зі ст.7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку здійснюється на підставі Постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким, в свою чергу, не передбачено порушення справи про банкрутство в господарському суді. Відтак, положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можуть бути застосованими до даних правовідносин.

Окрім того, суд враховує, що правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банка-боржника. Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в них виникають відповідні права та обов'язки. Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих, хто має право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання, відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вирішує виключно Фонд.

Отже, правовідносини між Фондом та вкладниками не породжують прав та обов'язків для банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку у даній категорії справ є лише підставою для виникнення правовідносин.

Таким чином, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, а також незгода з рішенням Уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до переліку нікчемних, підстави визнання яких встановлені законом, спричиняють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що дану справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Правовідносини, пов'язані із відшкодуванням коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VI від 23.02.2012 року (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №4452-VI).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №4452-VI, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 Закону №4452-VI, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, серед іншого, такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

За змістом ст.12 Закону №4452-VI, виконавча дирекція Фонду здійснює управління поточною діяльністю Фонду.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований ст.27 Закону №4452-VI, відповідно до ч.ч.1-3 якої Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Нарахування відсотків за вкладами припиняється в останній день перед початком процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника.

Частинами 5, 6 ст.27 Закону №4452-VI визначено, що протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 11 частини четвертої статті 26 цього Закону.

В подальшому, згідно з ч.1 ст.28 Закону №4452-VI, Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

До прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку здійснюється тимчасова адміністрація, наслідки запровадження якої передбачені у ст.36 Закону №4452-VI, зокрема, у вигляді деяких обмежень. Проте такі обмеження не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених п.1 ч.6 цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Згідно з ч.2 ст.38 Закону №4452-VI, протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч.3 ст.38 Закону №4452-VI, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з ч.4 ст.38 Закону №4452-VI, Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

З вищезазначеного слідує, що Уповноважена особа Фонду наділена розпорядними повноваженнями реагування за наслідками перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

В той же час, слід зазначити, що таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача, як вкладника за договором №011-13531-120215 банківського вкладу «Зростаючий» у гривнях, не включено до переліку вкладників у зв'язку з визнанням нікчемним договору банківського вкладу на підставі п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з посиланням на те, що кошти на рахунок позивача надійшли внаслідок «розбивки» великого вкладу іншого клієнта з метою створення штучного зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на відшкодування коштів за рахунок держави.

Проте, із змісту оскаржуваного рішення відповідача про нікчемність договору банківського вкладу не вбачається які саме обставини свідчать про наявність підстав, передбачених п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для визнання вказаного договору нікчемним, а саме - про укладення банком правочину (у тому числі договору), умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

При цьому, обставин, які б беззаперечно свідчили про наявність причинно-наслідкового зв'язку між вчиненим правочином та настанням негативних для банку наслідків, що являються підставами для визнання такого правочину нікчемним, у справі не встановлено.

У спірному випадку, у повідомленні позивачу про нікчемність правочину від 23.09.2015 року №8821/1453 відсутня конкретна підстава для визнання договору банківського вкладу (депозиту) №003-13531-120215 від 12.02.2015 року нікчемним, окрім як посилання на положення п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та настання наслідків у вигляді обов'язку Фонду відшкодувати вклад за рахунок державних коштів.

Надаючи оцінку посиланням представника відповідача на нікчемність правочину, суд враховує, що Цивільний кодекс України розділяє недійсні правочини на оспорювані, ті що підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, та неоспорювані - нікчемні, ті, що не потребують їх визнання недійсними у судовому порядку.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Загальне поняття нікчемності правочинів наведено в ст.228 Цивільного кодексу України, за змістом ч.1 якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Однак суд враховує, що відповідачем не наведено, а судом не встановлено, доказів наявності підстав для визнання нікчемним договору банківського вкладу у досліджуваному випадку. Також, відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

За таких обставин, твердження Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо нікчемності договору банківського вкладу є припущенням, яке не доведено належними доказами у встановленому законом порядку.

Стосовно посилань відповідача на те, що позивача не включено до переліку вкладників на підставі норм п.7 ч.3 ст.38 Закону №4452-VI, оскільки кошти на вкладний рахунок позивача надійшли внаслідок так званого «дроблення» вкладу інших клієнтів банку, що є порушенням вимог договору банківського вкладу, суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять платіжне доручення ПАТ «Дельта Банк» №45803009 від 12.02.2015 року, згідно якого на вкладний рахунок позивача зараховано грошові кошти у сумі 150000,00 грн у відповідності до умов договору №011-13531-120215 банківського вкладу «Зростаючий» у гривнях від 12.02.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 (вкладник) та ПАТ «Дельта Банк» (банк).

Отже, кошти внесено через касу банку - ПАТ «Дельта Банк» до запровадження тимчасової адміністрації.

А тому, суд приходить висновку, що доводи відповідача про нікчемність договору банківського вкладу, у зв'язку із тим, що кошти на ім'я позивача надійшли внаслідок «дроблення» іншого вкладу, є безпідставними, оскільки зазначене не свідчить про нікчемність укладеного правочину, а факт знаходження на рахунках позивача грошових коштів у вказаному розмірі відповідачем не заперечується.

При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону №4452-VI, вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Згідно з ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм, слід дійти висновку, що чинне законодавство прямо передбачає, що грошові кошти на депозитний рахунок можуть бути внесені як безпосередньо вкладником, так і іншою особою для вкладника.

Враховуючи викладене, суд приходить переконання, що ОСОБА_1 є тією особою, яка набула право на гарантоване відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, однак не був включений відповідачем до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. А вказані підстави, якими Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадиров В.В. обґрунтовує нікчемність укладеного позивачем договору не відносяться до переліку підстав, за якими договір №011-13531-120215 банківського вкладу «Зростаючий» від 12.02.2015 року можна вважати нікчемним.

До того ж, жодної з передбачених ч.4 ст.26 Закону №4452-VI підстав, за наявності яких Фонд може не проводити відшкодування позивачу коштів за вкладами, у ході розгляду справи суд не встановив.

За таких обставин, суд приходить висновку, що наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. від 16.09.2015 року №813, яким, зокрема, застосовано наслідки нікчемності до договору банківського вкладу позивача, є протиправним та підлягає скасуванню у спірній частині.

Крім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ним правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin i Perihan Sahin проти Туреччини №13279/05 §56, 20 жовтня 2011 року).

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника - ОСОБА_1 стосовно здійснення останньому виплати по відшкодуванню вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) від 12.02.2015 року №011-13531-120215 в національній валюті України в розмірі 150000,00 грн, суд вважає, що така підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.6 розділу III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року №14, протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Відтак, надання до Фонду додаткової інформації про вкладника протягом процедури ліквідації, зокрема, щодо збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування, входить до компетенції відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, суд приходить висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в існування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення. В той же час, позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами. Виходячи з положень п.п.1, 2 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що обраний позивачем спосіб є належним і достатнім способом захисту його прав у межах спірних правовідносин.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Керуючись статтями 7-14, 18, 19, 94, 128, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, оформлене наказом від 16.09.2015 року №813, в частині застосування наслідків нікчемності договору №011-13531-120215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у гривнях від 12.02.2015 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1.

Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1), як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладом у АТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором №011-13531-120215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у гривнях від 12.02.2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту постанови складено в одному примірнику 21.07.2017 року.