Справа № 809/932/17
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа № 809/932/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі

судді Могили А.Б.,

за участі:

секретаря судового засідання Цугорки Н.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування наказів №848 та №451 о/с від 08.06.2017, поновлення на посаді, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування наказів №848 та №451 о/с від 08.06.2017, поновлення на посаді, стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що з 11.11.2015 згідно наказу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області №28 о/с ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді старшого лейтенанта поліції. Головним управлінням Національної поліції України в Івано-Франківській області прийнято спірні накази №848 та №451 о/с від 08.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 зі служби. Підставою для прийняття таких слугував висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни.

Згідно наказу №71 о/с від 21.02.2017 ОСОБА_1 в період з 24.02.2017 по 14.03.2017 перебував у відпустці, а тому на момент вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, вважався таким, що був поза виконанням своїх службових обовязків. Вважає спірні накази протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили поновити ОСОБА_1 на посаді з стягненням коштів за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Додатково суду вказали на те, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції з останнім не було вчасно проведено розрахунок, а тому просили стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки по виплаті належних сум на день звільнення.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених в письмовому запереченні відповідача. Додатково суду пояснив, що згідно Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" в обовязки осіб рядового і начальницького складу входить обовязок з честю поводити себе в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють. Підставою для звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції став факт вчинення ним дисциплінарного порушення, встановлено службовим розслідуванням, що полягало в керуванні транспортним засобом в стані алкогольного спяніння. Даний факт також підтверджується постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2017. Просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши в сукупності докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 начальника Головного управління поліції в Івано-Франківській області від 07.11.2015 №28 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в Національну поліцію України (а.с.40).

Закон України "Про Національну поліцію України" визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29 липня 1991 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В пункті 10 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обовязки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Частиною 1, 2 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію України" у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частина 2 статті 19 Закону).

Пунктом 4 розділу ХІ Прикінцевих і Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ, затверджений Законом України від 22.02.2006 №3460-ІV, чинний на час проходження позивачем служби в поліції.

Відповідно до статті 1 даного Статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Вимогами статті 7 вказаного Статуту встановлено, що службова дисципліна України базується на високій свідомості та зобовязує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Приписами статті 14 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Порядок проведення службового розслідування встановлюється Міністром внутрішніх справ України. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу (далі - РНС) органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України (далі - ОВС) при його проведенні регулюється Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженого ОСОБА_4 МВС України від 12.03.2013 № 230.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до пункту 6.3, серед прав особи РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування є: отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування. Брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування. Висловлювати письмові зауваження щодо об'єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять). За письмовим рапортом ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України. Оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

ОСОБА_4в.о. начальника Головного управління Національного поліції в Івано-Франківській області №259 від 25.02.2017 призначено службове розслідування з приводу дій позивача (а.с.87).

Підставою для винесення такого слугував факт складання 25.02.2017 поліцейським патрульної поліції адміністративного протоколу за статтею 130 Кодексу про адміністративні правопорушення відносно старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Івано-Франківського ВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, який перебуваючи поза службою керував транспортним засобом з ознаками алкогольного спяніння (а.с.86).

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Як слідує з висновку службового розслідування від 27.02.2017 екіпаж патрульної поліції Управління патрульної поліції в м.Івано-Франківськ, патрулюючи у складі лейтенанта поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побачили, як 25.02.2017 близько 03:00 год. на територію Івано-Франківського ВП Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, що знаходиться за адресою вул.Бельведерська,32, на великій швидкості заїхав транспортний засіб Mersedes-Bens E220, д.н.з. НОМЕР_1 та різко загальмував перед будівлею де розташована чергова частина. За кермом даного автомобіля знаходився старший лейтенант поліції ОСОБА_1, який перебував з явними ознаками алкогольного спяніння, що виражалися в порушенні координації рухів, запах алкоголю з порожнини рота. Останньому було запропоновано пройти освідчення на стан алкогольного спяніння в присутності свідків з використанням спеціального технічного пристрою «Драгер», на що ОСОБА_1 погодився. Проба на стан спяніння була позитивною та становила 1,80 проміле. В подальшому ОСОБА_1 заперечив результати тесту та сам факт проходження огляду, від огляду на стан спяніння в медичному закладі відмовився. За відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння, працівниками Управління патрульної поліції складено адміністративні матеріали за частино 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Від отримання тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом та підпису в адміністративних матеріалах ОСОБА_1 відмовився (а.с.81-85).

З цього приводу позивачем по даній справі ОСОБА_1, громадянкою ОСОБА_7, старшим інспектором чергової частини сектору моніторингу Івано-Франківського ВП Головного управління Національного поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_8, головним інспектором відділу охорони публічного порядку «Муніципальна варта» ОСОБА_9, головним інспектором відділу охорони публічного порядку «Муніципальна варта» ОСОБА_10, інспектором роти №2 батальйону УПП у м.Івано-Франківську ОСОБА_6 та інспектором роти №2 батальйону УПП у м.Івано-Франківську ОСОБА_5 дані письмові пояснення.

Відповідно до частин 6 і 8 статті 14 Дисциплінарного статуту про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис.

За результатами службового розслідування, комісія прийшла до переконання, що за порушення вимог статей 1,7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, статті 18 Закону України "Про Національну поліцію України", підпункту "а" пункту 2.9 розділу 2 Правил дорожнього руху України, наказу МВС України від 09.11.2016 №1179 "Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських", що виразилося у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного спяніння та у подальшому призвело до складання протоколу про адміністративне правопорушення за частино 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Івано-Франківського ВП Головного управління Національного поліції в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 слід притягнути до дисциплінарної відповідальності (а.с.11-18).

Постановою Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2017 в справі №344/2937/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.47-56).

Згідно протоколу зборів профспілкової організації атестованих працівників поліції Івано-Франківського ВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №10 від 08.06.2017, за результатами відкритого голосування працівниками профспілки Івано-Франківського ВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, погоджено рішення про звільнення з органів національної поліції старшого дільничного офіцера поліції відділу превенції Івано-Франківського ВП Головного управління Національного поліції в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (а.с.97).

Пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Як наслідок, ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, про що відповідачем видано накази №848 та №451 о/с від 08.06.2017 (а.с.8-10).

Відповідно до пункту 6 статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, як усне зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, звільнення з органів внутрішніх справ.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обовязків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Аналіз матеріалів службової перевірки по факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку дає підстави суду вважати, що Комісією не встановлено факту порушення позивачем саме службової дисципліни, оскільки факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного спяніння мав місце 25.02.2017, а згідно наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 21.02.2017 №71 о/с позивач перебував у відпустці з 24.02.2017 по 14.03.2017 (а.с.23).

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені положеннями Кодексу законів про працю України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення тощо.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав у відповідача для застосування саме крайнього заходу дисциплінарного впливу до позивача.

На думку суду відповідачем під час службового розслідування, яке було проведено в найкоротші строки за два дні, без пояснень всіх очевидців події, не враховано службову характеристику особи, наявність заохочень протягом служби та безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а також відсутність непогашених дисциплінарних стягнень.

Суд вважає, що оспорювані накази прийняті з порушенням принципів обґрунтованості, тобто з врахуванням всіх обставин та пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За таких обставин накази Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області №848 та №451 о/с від 08.06.2017 відносно позивача є протиправними і підлягають скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вказаним Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац третій пункту 4 Порядку).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Положення).

В силу вимог пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 08.06.2017. Отже, термін вимушено прогулу позивача рахується з 08.06.2017 по 11.07.2017 та складає 23 дні.

З врахуванням того, що ОСОБА_1 останні два календарні місці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата не працював, що підтверджується довідками медичного закладу, про перебування такого на лікарняному (а.с.24-31), середню заробітну плату слід обчислювати за січень-лютий 2017 року.

Згідно довідки відповідача від 10.07.2017 № 433 заробіток позивача у січні 2017 року склав 6 819,12 грн., у лютому 2017 року 7104,48 грн. Отже середньомісячна заробітна плата останнього на момент звільнення складала 6961,8 грн. (6 819,12 грн. + 7104,48 грн.) / 2 місяці = 6 961,8 грн. ), а середньоденна 376,31грн. (6961,8 грн. / 18,5 робочих днів = 376,31 грн.).

Для розрахунку заробітку за час вимушеного прогулу слід брати розмір середньоденної заробітної плати без врахування військового збору, тобто 370,67 грн.

За таких обставин сума відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку необхідно стягнути на користь позивача, складає 8 525,41 грн. (23 робочі дні х 370,67 грн. середньоденної заробітної плати = 8 525,41 грн.).

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем заявлено до стягнення з Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області 1000 грн. витрат на правову допомогу.

З врахуванням того, що загалом участь адвоката позивача в судових засіданнях по розгляду даної справи перевищує три години, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення в його користь з відповідача 1000 грн. витрат на правову допомогу підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення в його користь моральної шкоди в розмірі 1000 грн. слід зазначити таке.

В статті 237-1 Кодексу законів про працю України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 (зі змінами) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність у позивача коштів для існування, погане ставлення до нього колишніх колег після звільнення зі служби, на думку суду не свідчать про заподіяння позивачу моральних страждань, як наслідок, не обґрунтовують позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Окрім того, ОСОБА_1, посилаючись на статтю 116 Кодексу законів про працю України, зазначив, що при звільненні відповідачем не проведено із ним повного розрахунку, а тому на його думку з Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

На підтвердження затримки виплат всіх сум належних позивачу при звільненні, останнім суду не представлено жодних доказів. Натомість, відповідач надав суду довідку від 10.07.2017 №433 про проведення з позивачем повного розрахунку по 08.06.2017. Тому в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з роботи слід відмовити.

З врахування викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 08.06.2017 №848 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів Національної поліції України.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 08.06.2017 №451 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничого офіцера поліції відділу привенції Івано-Франківського ВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області з 08.06.2017.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.06.2017 по 11.07.2017 в розмірі 8 525 (вісім тисяч п"ятсот двадцять п"ять) грн. 41 коп.

Постанову суду в частині повновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у відповідності до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України звернути до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 1000 (одна тисяча) грн. на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя /підпис/ ОСОБА_11

Постанова складена в повному обсязі 17.07.2017.