Справа № 804/16388/15
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2017 рокусправа № 804/16388/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: - не з'явився,

відповідачів:

ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - Кравченка П.В. (довіреність від 20 квітня 2017 року),

ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року

у справі №804/16388/15

за позовом ОСОБА_2

до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області,

про визнання протиправним та скасування наказу в частині звільнення; поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в Дніпропетровський окружний адміністративний суд з позовом до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №485 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ; поновлення на посаді слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по день поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди у сумі 10000 гривень.

За змістом адміністративного позову, позивач зазначає що звільнення без обов'язкового працевлаштування є протиправним, оскільки на момент звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 річного віку.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_2 на посаді слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог, і прийняти нову про відмову у задоволенні позову.

За доводами апеляційної скарги, положення Кодексу законів про працю України не поширюється на спірні відносини, оскільки проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано спеціальним законодавством; Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області ліквідується без правонаступників, скорочено всі штати (посади) управління; позивач належним чином попереджена про звільнення через скорочення штатів у силу Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію»; відповідач не мав обов'язку автоматично перевести працівника міліції на службу до органів поліції.

Позивач, представник ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явилися, про дату час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області у судовому засіданні наполягає на доводах та вимогах апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач з 22 лютого 2010 року прийнята на службу в органи внутрішніх справ (а.с. 7, 84).

Згідно з витягом з наказу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області №6о/с від 24 січня 2014 року, ОСОБА_2 надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 26 лютого 2014 року по 23 листопада 206 року (а.с. 88).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06 листопада 2015 року по особовому складу, зокрема звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за пунктом 64 «г» старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління, з 06 листопада 2015 року (а.с. 85). Вислуга років на день звільнення склала 05 років 08 місяців 14 днів.

Задовольняючи частково позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідачами порушені трудові права позивача, оскільки не дотримано процедуру звільнення, позивачу не запропоновано проходити службу в поліції або відмовитися від проходження; відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог суд першої інстанції врахував те, що перед звільненням позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною і заробітна плата позивачу не нараховувалася; позивачем не доведений факт заподіяння моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію».

Відповідно пунктів 8 - 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в органах внутрішніх справ мало місце скорочення штатів.

Як зазначено у пункті 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачений порядок вивільнення працівників міліції.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Проте, питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, в тому числі вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Отже, до спірних відносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частинами 2, 3 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За приписами частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, окрім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Тобто, звільнення, вказаних осіб, можливе лише у випадку повної ліквідації підприємства, установ, організації з обов'язковим працевлаштуванням.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має особливість - таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачами не запропоновано позивачу проходити службу в поліції або відмовитися від проходження, не вжито заходів для встановлення можливості використання позивача для подальшого проходження служби.

Ці обставини відповідачами не спростовані, доказів пропонування ОСОБА_2 зайняття будь-якої посади, виконання роботи або відмови позивача від цього не подано.

На час звільнення позивача із займаної посади, судового розгляду, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не ліквідоване.

Отже, відповідачами не вжито вичерпних заходів забезпечення трудових прав позивача, що призвело до протиправного прийняття наказу про звільнення жінки, яка має дитину до трьох років (на час звільнення).

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим