Справа № 813/1541/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2017 року справа № 813/1541/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П.,

за участю:

представник позивача не прибув,

представник відповідача не прибув,

представник третьої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанов, -

в с т а н о в и в:

товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" (далі - позивач, ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ") звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 16758090 від 20.01.2010 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 46824870 від 11.03.2015, в частині накладення арешту на майно, а саме квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до договору факторингу ТОВ ''Кей-Колект'' має право вимоги за договором Іпотеки від 13.01.2007 на нерухоме майно житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, однак набути право власності не має можливості, оскільки державним виконавцем на вказане майно накладено арешт. Стверджує, що наявність арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, унеможливлює реалізацію позивачем права іпотекодержателя звернути на нього стягнення шляхом набуття права власності.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання від 10.07.2017 вх. № 1705ел, у якому просить суд здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, заперечень на позов не подав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечила та просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

30.01.2007 між ОСОБА_2 (далі - позичальник) та АКІБ ''УкрСиббанк'' (далі - банк) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір), згідно з п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 72044,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 363600,00 грн за курсом Національного банку України на день укладання договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно пункту 2.1 Розділу 2 кредитного договору, для забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Для забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_2 (іпотекодавець) і АКІБ ''УкрСиббанк'' (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 30.01.2007, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 74,2 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності.

13.02.2012 відповідно до договору факторингу № 2, ПАТ ''УкрСиббанк'' відступило ТОВ ''Кей-Колект'' свої права вимоги за вищевказаними зобов'язаннями.

13.02.2012 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., було посвідчено договір відступлення права вимоги, у зв'язку з укладенням між Цедентом (ПАТ ''УкрСиббанк'') та Цесіонарієм (ТОВ ''Кей-Колект'') договору факторингу від 13.02.2012 № 2.

Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, Цедент передає, а Цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

При зверненні до нотаріуса, ТОВ ''Кей-Колект'' стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором накладено арешти в рамках виконавчих проваджень відкритих Шевченківським відділом державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Вважаючи неправомірними дії відповідача по накладенню арешту на нерухоме майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV, в редакції чинній на момент прийняття оскаржених рішень, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно з частиною 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Відповідно до частини 4 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За приписами статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

За змістом вимог частини 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель - ТОВ «Кей-Колект», має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Суд наголошує, що за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" на момент винесення спірної постанови ВП № 16758090 від 20.01.2010 не було зареєстроване право іпотекодержателя на нерухоме майно за договором іпотеки.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру іпотек за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" було зареєстроване право іпотекодержателя нерухомого майна 13.02.2012.

Разом з тим, згідно Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на об'єкт обтяження, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції накладено арешт постановою від 20.01.2010 ВП № 16758090.

Таким чином, відповідач не знав та не міг знати про перехід права вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект».

Враховуючи, що право іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, то суд дійшов про правомірність прийняття постанови Шевченківським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, оскільки право іпотеки у ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" виникло значно пізніше, в зв'язку із чим, дана постанова не порушує права позивача, які ще не виникли на час її прийняття.

Суд зазначає, що ухвалою від 15.05.2017 Львівський окружний адміністративний суд зобов'язував Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області надати до суду належно завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 16758090.

Проте, Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області подав суду заяву, в якій повідомив, що 12.09.2013 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Додатково зазначив, що матеріали виконавчого провадження № 16758090 знищено за терміном зберігання відповідно до п. 9.9 порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби від 25.12.2008 № 2274/5.

Щодо постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 46824870 від 11.03.2015, суд зазначає таке.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.03.2015 у виконавчому провадженні № 46824870 була винесена з метою забезпечення позову на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова № 466/504/15-ц про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,2 кв. м.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», чинний на момент винесення оскарженої постанови, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

До виконавчих документів, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, належать зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (стаття 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 25 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що під час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.03.2015 у виконавчому провадженні № 46824870, державним виконавцем було проведено визначені Законом України «Про виконавче провадження» дії з виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова № 466/504/15-ц про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,2 кв. м, у зв'язку з чим позовні вимоги про скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження ВП № 46824870 від 11.03.2015, не підлягають задоволенню.

Окрім того, накладення арешту на квартиру відповідно до ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову не є тотожнім зверненню стягнення на майно, що перебуває в іпотеці, у зв'язку з чим доводи позивача про порушення його права на переважне задоволення своїх вимог за рахунок даного майна є необґрунтованими.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 94 КАС України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 17.07.2017.