Справа № 826/6813/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6813/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська А.І. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

20 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюба Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування наказу від 30.10.2015р. № 136, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України з позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати наказ ДМСУ від 30.10.2015 р. № 136 в частині, що стосується скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання ОСОБА_2.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, З 1994 року ОСОБА_2 постійно мешкає на території України. Даний юридичний факт встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2007 р. у справі № 2а-595/07.

З пояснень позивача вбачається, що до України на постійне місце проживання він прибув з території Російської Федерації, де протягом 1989-1994 років навчався у Північно-Кавказькому гірничо-металургійному інституті в м. Владикавказ.

Оскільки, в період розвалу колишнього СРСР позивач не звертався до жодної новоутвореної країни за громадянством, вважає, що на момент прибуття до України він був особою без громадянства. Документальним доказом цього факту слугував паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року без жодних відміток щодо набуття громадянства будь-якої країни. З того часу, а саме з 1994 року він безперервно проживає в Україні.

22.09.1999 р. Рокитнянським РУ ГУ МВС України у Київській області видано позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1. Старий паспорт радянського зразка позивачу залишили.

Під час чергового паспортного контролю 17.02.2000 р. співробітники Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві вилучили обидва паспорти позивача для перевірки.

Перевіркою було встановлено, що паспорт громадянина України НОМЕР_1 на ім'я позивача був оформлений з порушенням вимог чинного законодавства і знищений. Паспорт радянського зразка, зі слів позивача, зник.

Як зазначено у листах Залізничної міліції від 01.11.2000 № 50/2205 і від 30.12.2000 № 50/Т-1534, радянський паспорт був "направлений до ОВІР Київської області для прийняття рішення по територіальності". Усі подальші спроби розшукати і повернути вилучений паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року виявилися безуспішними.

13.03.2002р. позивач придбав житло у м.Києві за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності від 30.03.2002 р., зареєстровано в реєстрі за № 1-997.

За наслідками розгляду чергового звернення, начальником Управління ГІРФО ГУ МВС України в м. Києві листом від 12.03.07 № 11/Т-109 запропоновано позивачу з метою встановлення факту постійного проживання позивача на території України та отримання дозволу на імміграцію в Україну звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26.11.2007 р. було встановлено "факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1994 року постійно проживає на території України".

Як зазначено у Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення позивачу дозволу на імміграцію від 15.09.2015 р., 03.07.2008 р. ОБГ ОСОБА_2, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернувся до ВГІРФО Солом'янського РУ ГУ МВС України в м.Києві з клопотанням щодо документування його посвідкою на постійне місце проживання в Україні відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

24.11.2008 р. УГІРФО в м. Києві задовольнило клопотання позивача про надання дозволу на імміграцію та видало посвідку на постійне проживання безстроково. Також позивачу було видано посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон з 3-річним терміном дії, а в наступному - нове взамін простроченого.

В подальшому, на підставі ст. 9 Закону України "Про громадянство України", в травні 2015 року позивач звернувся до органів Державної міграційної служби України з клопотанням про прийняття до громадянства України.

Натомість, наказом Державної міграційної служби України № 136 від 30.10.2015 р. було скасовано рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання.

Підставою для скасування рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання стало те, що Управління ГІРФО України у м. Києві безпідставно прийняло рішення про його документування названою посвідкою, а саме: з порушенням вимог п. 4 Закону України "Про імміграцію". Зокрема, з огляду на те, що позивачем не було надано оригіналу паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2007 р. по справі №2о-595/07 не зобов'язувало будь-який причетний орган документувати позивача посвідкою на постійне проживання.

З урахуванням наведеного вище, вважаючи, наказ Державної міграційної служби України від 30.10.2015 р. № 136 в частині, що стосується скасування рішення про видачу ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання неправомірним, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та не дотримання процедури його прийняття.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року N 3773-VІ (надалі - Закон N 3773-V) іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно з статтею 16 цього Закону іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (далі - Порядок № 251) визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року N 3773-VІ (надалі - Закон N 3773-V) іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно з статтею 16 цього Закону іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (далі - Порядок № 251) визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Так, підставою для скасування посвідки на постійне місце проживання позивача стало те, що під час її отримання позивачем не подавався оригінал паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку чи посвідка на постійне місце проживання, тоді як згідно чинних на той час п. 4 Прикінцевих положень Закону N 2491-III та Порядку оформлення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.2002 № 1983 подання останніх є обов'язковим.

Як встановлено судом та підтверджується листами Залізничної міліції від 01.11.2000 № 50/2205 і від 30.12.2000 № 50/Т-1534, радянський паспорт громадянина ОСОБА_2 був вилучений та скерований до ОВІР Київської області для прийняття рішення по територіальності та, в подальшому, втрачений.

Рішенням Шевченківського суду м. Києва від 26.11.2007 р. по справі № 2о-595/07 було визнано факт постійного проживання позивача на території України. Зокрема, одним із документів, що став підставою для прийняття вказаного рішення стала довідка форми 3, виданої ДКП "Соцмістечко" від 03.04.1996 р. за № 930.

При цьому, постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено відміткою у паспорті відповідно до п. 5 ч. 6 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. N 2503-XII (в редакції Постанови Верховної Ради України від 2 вересня 1993 року N 3423-XII), а також іншим документом згідно із абз. 8 ст. 3 Закону № 1382-IV.

Наведеним спростовуються доводи відповідача щодо неможливості підтвердження місця проживання іншим документом, зокрема, рішенням суду, ніж відмітка в паспорті

У відповідності до п. 18 Порядку № 251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Тобто механізм скасування посвідки на постійне проживання в Україні передбачає першочергове скасування дозволу на імміграцію, а вже потім скасування такої посвідки.

Однак того, що відповідачем було дотримано вказаного порядку, викликано позивача для отримання пояснень та скасовано дозвіл на імміграцію матеріали справи не містять, що свідчить про порушення порядку скасування посвідки про постійне проживання в Україні.

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що наказ ДМСУ від 30.10.2015 р. № 136 в частині, що стосується скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 прийнятий всупереч вимог, передбачених ч. 3 ст. 2 КАС України, без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст.86 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 21.07.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.