Справа № П-88/10-131/10
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2017-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого суддів:Кривенди О.В., Берднік І.С., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Ковтюк Є.І., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_16,

Вищої ради правосуддя - Белінської О.В.,

Верховної Ради України - Лаптієва А.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_19 до Вищої ради юстиції (на сьогодні - Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ) про визнання незаконними і скасування рішень та до Верховної Ради України (далі - ВРУ), третя особа - Комітет ВРУ з питань правосуддя, про визнання незаконною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

У травні 2010 року ОСОБА_19 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом з урахуванням доповнення позовних вимог, у якому просив визнати незаконними та скасувати:

- рішення ВРЮ від 17 травня 2010 року №№ 344/0/15-10, 345/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_19 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» (далі - Рішення ВРЮ);

- Постанову ВРУ від 3 червня 2010 року № 2316-VІ «Про звільнення суддів» у частині звільнення ОСОБА_19 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді (далі - Постанова ВРУ).

На обґрунтування позову послався на порушення ВРЮ процедури розгляду питання про внесення до ВРУ подання про звільнення позивача з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва та безпідставність цього подання. У позові йшлося і про порушення, які, на думку ОСОБА_19, допустила ВРУ при розгляді питання про його звільнення з посади.

Суд установив, що ОСОБА_19 з червня 1990 року працював суддею та 25 липня 1990 року прийняв присягу судді.

Постановою ВРУ від 16 березня 2006 року обраний безстроково суддею окружного адміністративного суду міста Києва; Указом Президента України від 9 червня 2006 року призначений головою цього суду.

3 червня 2010 року Постановою ВРУ ОСОБА_19 звільнений з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Підставою прийняття цього акта стали Рішення ВРЮ.

Постановою від 13 серпня 2010 року Вищий адміністративний суд України відмовив ОСОБА_19 у задоволенні позову.

У зазначеному рішенні суду йдеться про те, що при здійсненні правосуддя суддя ОСОБА_19 вчинив дії, які порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків і є підставою для звільнення цього судді з посади за порушення присяги.

Зокрема, суд зазначив, що, обираючи спосіб забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_20, акціонерного комерційного банку «Правекс-банк» до Національного банку України (далі - НБУ) про визнання нечинними окремих положень постанови НБУ, суддя ОСОБА_19 діяв без достатніх підстав, визначених статтею 117 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), з якими законодавець пов'язує можливість вжиття таких заходів.

Аналогічні порушення цей суддя допустив при розгляді питання про забезпечення позову у справі за позовом спільного українсько-американського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Інтернешенел Телеком'юнікешен Компані» до Національної комісії з питань регулювання зв'язку України (далі - НКРЗ), третя особа - ТОВ «Інтернаціональні телекомунікації», про визнання частково недійсним рішення. Як зазначив суд, хоча формально суддя ОСОБА_19 дотримав вимоги закону, але його положення застосовані всупереч цілям забезпечення позову, оскільки в разі задоволення позову про визнання нечинними окремих положень рішення НКРЗ від 9 липня 2009 року № 1571 для позивача в майбутньому виникло б право брати участь у конкурсі або тендері.

У період з 30 грудня 2004 року по 8 жовтня 2009 року суддя ОСОБА_19 здійснив авіаперельоти за кордон, у тому числі чартерними рейсами різних авіакомпаній, на суму, що в десятки разів перевищує його річний дохід.

При цьому суд дійшов висновку про відсутність ознак порушень присяги судді ОСОБА_19 при розгляді справ за позовом ОСОБА_21 до Кабінету Міністрів України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, треті особи: Міністерство транспорту та зв'язку України, ОСОБА_22, про визнання протиправним та скасування розпорядження і наказу та за позовом ОСОБА_23 до державного реєстратора Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - Київський університет туризму, економіки і права, про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії, на порушення при розгляді яких посилалася ВРЮ у своїх рішеннях.

Не погодившись із рішенням Вищого адміністративного суду України щодо нього, у лютому 2011 року ОСОБА_19 подав до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_19 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_19 № 9740/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_19 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_19, - спільно суму у розмірі 11 000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 КАС, ОСОБА_19 просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову:

- визнати незаконними і скасувати Рішення ВРЮ;

- визнати незаконною та скасувати Постанову ВРУ у частині звільнення ОСОБА_19 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

- поновити ОСОБА_19 на посаді судді окружного адміністративного суду міста Києва з 3 червня 2010 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідачів, перевіривши викладені у заяві доводи, Верховний Суд України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, а відтак і ОСОБА_19, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Стосовно прохання вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників, зокрема й ОСОБА_19, на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208), щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Враховуючи зазначені висновки Суду, а також те, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року, якою ОСОБА_19 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву представника ОСОБА_19 - ОСОБА_16 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Кривенда
Судді: І.С. Берднік М.І. Гриців
В.І. Гуменюк Т.Є. Жайворонок Є.І. КовтюкА.А. Ємець Г.В. Канигіна Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук О.Б. Прокопенко В.М. Сімоненко Б.М. Пошва Я.М. Романюк В.Ф. Школяров