Справа № 819/691/17
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/7587/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Костіва М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Чортківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської обл. на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.06.2017р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Чортківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської обл. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

28.04.2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Управління Пенсійного фонду України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 19-ос від 29.03.2017р. про його звільнення; зобов'язати відповідача Чортківське об'єднане управління /ОУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України Тернопільської обл. поновити позивача на державній службі на посаді завідувача сектору платежів до пенсійної системи; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017р. по день винесення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку, що складає 304 грн. 12 коп. (а.с.3-9).

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.06.2017р. заявлений позов задоволено; скасовано наказ голови ліквідаційної комісії Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 19-ос від 29.03.2017р. про звільнення ОСОБА_1; поновлено позивача на посаді завідувача сектору платежів до пенсійної системи Чортківського ОУПФ України Тернопільської обл. (правонаступник Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл.) з 31.03.2017р.; стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу; рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення місячного розміру заробітної плати допущено до негайного виконання (а.с.66-67).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, постанову суду оскаржив відповідач Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл., який покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення по справі, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.68-70).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл. утворено шляхом злиття трьох управлінь, в тому числі Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. Згідно штатного розпису новоствореного управління, який введений в дію з 31.03.2017р., затверджено 83 штатних одиниці, з яких 79 посад державних службовців. В результаті реорганізації кількість посад державних службовців скоротилася на 40 відсотків, що призвело до суттєвого скорочення штату.

У вказаному штатному розписі на 2017 рік передбачено три рівнозначних посади, на які призначено працівників із відповідною кваліфікацією по даних напрямках роботи; під час проведення реорганізації було детально досліджено питання про переважне право залишення працівників на роботі; скеровано відповідні листи до профспілкової організації Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. про надання згоди на розірвання трудових договорів.

Судом невірно застосовано порядок поновлення на роботі, оскільки у разі реорганізації підприємства, установи, організації вивільнений працівник може бути поновлений на роботі на тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є:

1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права;

2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював в Управлінні ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. на різних посадах, починаючи з 27.03.2001р.; згідно наказу № 62-ос від 08.09.2015р. позивач був призначений на посаду завідувача сектору платежів до пенсійної системи (а.с.16-18).

Окрім цього, відповідно до ст.39 Закону України «Про державну службу» позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця (а.с.16-18).

На виконання постанови КМ України № 988 від 21.12.2016р. «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» утворено 31.03.2017р. Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл. шляхом злиття трьох управлінь, в тому числі Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. (а.с.32-34).

27.01.2017р. відповідно до наказу Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 9 «Про попередження про наступне вивільнення працівників Управління Пенсійного фонду України в Заліщицькому районі» позивача повідомлено про вивільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці (а.с.61-63).

Також перед звільненням Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. звернулося із листом № 535/01 від 24.03.2017р. до голови профспілкової організації вказаного управління про надання згоди на розірвання трудового договору із членами профспілки, в тому числі й позивача (а.с.46-47).

30.03.2017р. позивач звернувся із заявою, в якій висловив намір працевлаштуватися у новоствореній юридичній особі на рівнозначній посаді, однак в цьому йому було фактично відмовлено листом Чортківського ОУПФ України Тернопільської обл. № 312/07 від 14.04.2017р. (а.с.14).

Будь-які інші вакантні посади позивачу роботодавцем не пропонувалися.

Відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 19ос від 29.03.2017р. позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 тп ч.4 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України з посади у зв'язку з ліквідацією Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. шляхом злиття, скорочення чисельності державних службовців, з 30.03.2017р. (а.с.13).

Окрім цього, відповідно до наказу Чортківського ОУПФ України Тернопільської обл. № 1 від 31.01.2017р. введено з 31.03.2017р. в дію штатний розпис та структуру Чортківського ОУПФ України Тернопільської обл., затверджені в Головному управлінні ПФ України в Тернопільській обл. 29.03.2017р. (а.с.45).

Згідно вказаного штатного розпису затверджено 83 штатні одиниці, з них 79 посад державних службовців. Натомість, за твердженням відповідача, у штаті трьох реорганізованих управлінь налічувалося 122 штатні одиниці, з них 119 державних службовців (а.с.38-41, 42-44).

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що в даній сиутації мала місце реорганізації Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл., а не його ліквідація, через що в силу ст.36 КЗпП України дія трудового договору з позивачем підлягала продовженню. Також штатний розпис у новоствореному управлінні був введений в дію 31.03.2017р., через що позивача передчасно звільнено з роботи наказом від 29.03.2017р. за ч.1 ст.40 КЗпП України.

Окрім цього, наказ про звільнення позивача помилково виданий головою ліквідаційної комісії Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл.; в порушення вимог ст.43 КЗпП України рішення про звільнення позивача прийнято без згоди профспілкового комітету.

Між тим, на думку колегії суддів, вірно вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції допустив помилкове застосування вимог матеріального та процесуального права, що стверджується наступним.

Із змісту постанови КМ України № 988 від 21.12.2016р. «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» убачається, що в розглядуваному випадку мала місце реорганізація Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. шляхом злиття його та ще двох управлінь у Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл., який є правонаступником останніх.

Приписами ст.36 КЗпП України передбачено, що у разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Таким чином, трудовий договір, який укладений ОСОБА_1 з установою, яка реорганізована шляхом злиття в Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл., діяв і продовжувався з новоствореним суб'єктом владних повноважень.

Разом з тим, наказ № 19-ос від 29.03.2017р. про звільнення позивача був прийнятий головою ліквідаційної комісії Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл., а не керівником правонаступника - Чортківського ОУПФ України Тернопільської обл., тобто, установи, яка утворилася внаслідок реорганізації шляхом злиття трьох установ, в тому числі Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл.

Штатний розпис на 2017 рік по новоствореному Чортківському ОУПФ України Тернопільської обл. затверджений 29.03.2017р. і введений в дію 31.03.2017р.

За таких умов підстави для звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штатів в Чортківському ОУПФ України Тернопільської обл. виникли лише 31.03.2017р., після злиття в одне об'єднане управління, затвердження і введення в дію штатного розпису, який передбачав скорочення посад.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із скорочення чисельності державних службовців прийнятий 29.03.2017р., звільнення здійснено з 30.03.2017р., тобто, ще до прийняття і затвердження штатного розпису, який є основним документом, що дає підстави керівнику установи приймати рішення у відповідності до чинного законодавства про офіційне звільнення працівників у зв'язку із скороченням штатів.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 цього Закону процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом ч.1-3 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду України ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, як передбачено положеннями законодавства, обов'язковою умовою, яка покладається на роботодавця, при наступному вивільненні працівника є зобов'язання власника або уповноваженого ним органу одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Порушення цієї обов'язкової для роботодавця умови вважається порушенням процедури звільнення.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідач не вжив передбачених законом заходів з метою працевлаштування позивача.

Зокрема, з моменту попередження 27.01.2017р. про майбутнє вивільнення у зв'язку з реорганізацією, до дня звільнення 30.03.2017р., роботодавцем не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади, яку він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Крім того, згідно ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось без отримання попередньої згоди на таке звільнення від первинної профспілкової організації, членом якої він є; подання власника або уповноваженого ним органу щодо звільнення позивача не розглядалось на засіданні профспілкової організації.

Також в процесі реорганізації відповідачем було проведене формальне, поверхневе дослідження питання про переважне право залишення працівників (в тому числі позивача) на роботі, посади яких підлягають скороченню.

Зокрема, для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо.

Однак, відповідачем не представлено доказів проведення серед працівників, посади яких підлягають скороченню, такої оцінювальної перевірки із дослідженням їхніх документів та інших персональних відомостей для визначення працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, правильно вирішивши спір у вищевказаній частині, судом першої інстанції допущено помилкове застосування норм матеріального та процесуального права в частині: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визначення місця праці та часу, із врахуванням яких позивача слід поновити на роботі.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.1, 2 п.8 вказаного Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції зазначені положення КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., не виконав.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язані відповідні виплати.

Згідно наявної у справі довідки форми ОК-5 сума заробітної плати ОСОБА_1 за січень та лютий 2017 року склала 6082 грн. 50 коп. щомісячно; загальна кількість робочих днів у цих місяцях склала 40 днів.

За таких умов середньоденна (годинна) заробітна плата становить 304 грн. 12 коп. (12165 грн. загального заробітку : 40 відпрацьованих днів).

Загальний час вимушеного прогулу за період з 30.03.2017р. до 09.06.2017р. включно склав 47 робочих днів, через що загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу дорівнює 14293 грн. 64 коп. і останню належить стягнути на користь позивача.

Також судом першої інстанції помилково поновлено позивача на роботі з 31.03.2017р., хоча відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 19ос від 29.03.2017р. останнього звільнено з посади з 30.03.2017р.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Таким чином, оскільки позивач був звільнений з посади завідувача сектору платежів до пенсійної системи Управління ПФ України в Заліщицькому районі Тернопільської обл., тому він підлягає поновленню на вказаній посаді (із вказівкою про те, що правонаступником цього управління є Чортківське ОУПФ України Тернопільської обл.).

За таких обставин постанову суду слід змінити шляхом викладення резолютивної частини постанови у новій редакції (із врахуванням вищевказаних обставин), залишивши в решті рішення суду без змін.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України по наведеній категорії справ, яка викладена в постановах від 14.01.2014р. по справі № 21-395а13, від 04.03.2014р. по справі № 21-8а14, від 27.05.2014р. по справі № 21-108а14, від 28.10.2014р. по справі № 21-484а14.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір, однак із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, через що оскаржувану постанову слід змінити.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.2 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.201, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Чортківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської обл. задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.06.2017р. змінити, виклавши резолютивну частину постанови в новій редакції.

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Управління Пенсійного фонду України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. № 19-ос від 29.03.2017р. «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору платежів до пенсійного системи Управління Пенсійного фонду України в Заліщицькому районі Тернопільської обл. (правонаступником якого є Чортківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської обл.) з 30.03.2017р.

Стягнути з Чортківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2017р. до 09.06.2017р. включно в загальному розмірі 14293 (чотирнадцять тисяч двісті дев'яносто три) грн. 64 коп.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 6082 (шість тисяч вісімдесят дві) грн. 40 коп. допустити до негайного виконання.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
М. В. Костів