Справа № 723/119/17
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 723/119/17

Головуючий у 1-й інстанції: Яківчик І.В.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

18 липня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Білоуса О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в м. Чернівці Федерюка Івана Ярославовича, третої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Патрульної поліції у м. Чернівцях про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Сторожинецького районного суду Чернівецької області з позовом до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в м. Чернівці Федерюка Івана Ярославовича, третої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Патрульної поліції у м. Чернівцях про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 січня 2017 року відповідачем Федерюк І.Я. відносно позивача була винесена постанова серії АР № 755426 згідно якої вбачається, що позивач керуючи автомобілем поза населеним пунктом, а саме на автодорозі М-19 Чернівці - Тереблече 532 км., не ввімкнув ближнє світло фар, порушивши тим самим п.9.8 Правил дорожнього руху України, а при і перевірці документів виявлено, що ОСОБА_2 не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушено п. 2.1. «а» ПДР

За вказані порушення передбачені ч.2 ст.122 та ч.2 ст.126 КУпАП, позивача, було притягнено адміністративному стягненню, із застосуванням ст.36 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Згідно ст.36 КУпАП, при вчиненні кількох адміністративних правопорушень, адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Виходячи із норм цієї статті та санкцій статей 122 ч.2 та 126 ч.2 КУпАП, слід вважати, що більш серйозним правопорушенням з числа вчинених є правопорушення передбачене ч.2 ст.126 КУпАП в межах санкції якої і було накладено адміністративне стягнення на позивача. Тобто застосування правила, встановленого в ст.36 КУпАП, є очевидним, виходячи із змісту оскаржуваної постанови.

Досліджуючи питання щодо правомірності постанови відповідача в частині винуватості позивача, в порушенні правил дорожнього руху, а саме п.2.1 «а» Правил, судом, на підставі належних доказів встановлено, що вказане порушення мало місце, а зазначені причини порушення, які позивач вважає поважними, такими не є оскільки є надуманими, виходячи з такого.

Із п.1.10 ПДР вбачається, що водій це особа яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія або тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом чи тимчасовий талон на право керування транспортним засобом.

Згідно пункту 2.1. «а» Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред'явити для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках передбачених законодавством - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Зазначаючи про поважність причин відсутності у нього посвідчення водія відповідної категорії, позивач не звернув увагу на неповажність причин керування ним транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, оскільки ні Правилами дорожнього руху України ні будь-якими іншими нормативними актами України чи міжнародними нормативними актами не визначено, що водій взагалі може керувати транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії.

Наявність же у водія простроченого тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом, не давала йому права на керування автомобілем, а зазначення в позові про те, що позивач був змушений користуватися тимчасовим дозволом, термін дії якого сплинув говорить про порушення ним Правил дорожнього руху, оскільки в суді не знайдено доказів примушування водія до вчинення дій з явним порушенням норм законодавства.

Таким чином, порушення передбачене п.2.1 «а» ПДР України відповідальність за вчинення якого визначено в ст.126 ч.2 КУпАП, в діях позивача є очевидним і доводиться власне, відсутністю цього посвідчення, відсутність якого не заперечується позивачем. Заперечення ж позивача такого порушення свідчить виключно про незнання водієм правил дорожнього руху України.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності вини позивача в частині порушення п.9.8. Правил дорожнього руху, судом встановлено, що позивач власне не оскаржує правомірність винесеної відповідачем постанови з посиланням на не вчинення ним цього правопорушення, тобто не зазначає про включення ним ближнього світла фар чи іншого світла поза населеним пунктом. Позивач зазначає тільки про відсутність при постанові копії відеозапису з нагрудної камери (відеореєстратора) відповідача, а вказівка про таке відео в постанові, на думку позивача, не свідчить про факт фіксації правопорушення, а лише про факт фіксації перевірки зупиненого транспортного засобу та перевірки наявності посвідчення водія.

Суд не погоджується з такою думкою позивача, оскільки при винесенні постанови, позивач жодних заперечень свого порушення не висловив і про відсутність відео з нагрудної камери при отриманні постанови і її підписанні, не зазначив.

Разом з тим в постанові чітко зазначено, що до неї додається відео з нагрудної камери СF-00069 00039, що виключає твердження позивача про відсутність такого відео, яке позивач, з огляду на положення ч.1 ст.71 КАС України, не просив витребувати від відповідача та проглянути його зміст, однак судом апеляційної інстанції вказаний доказ досліджено та встановлено наявність вчиненого правопорушення позивачем.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Курко О. П. Білоус О.В.