Справа № 425/1468/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2017 Провадження №2-а/425/84/17

Справа №425/1468/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Сафронова Євгена Юрійовича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Сафронова Євгена Юрійовича, яким просив скасувати постанову серії АР №663246 від 10 червня 2017 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень у справі про адміністративне правопорушення.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, сторони не з'явились, але були повідомлені належним чином. Позивач подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, а відповідач подав заперечення на позов, яким серед іншого, теж просив розглянути справу без його участі.

У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі положень частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України), розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, тобто в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача полягала у тому, що складена відносно нього відповідачем, за вчинення двох адміністративних правопорушень постанова є неправомірною, оскільки протокол про вчинення адміністративного правопорушення відповідач не склав, хоча позивач наполягав на цьому; відповідач не надав жодних доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення; вважаючи, що порушення мало місце, відповідач не встановив які ж конкретно правила дорожнього руху було порушено; правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 названого кодексу позивач не вчиняв, оскільки реєстраційний документ на транспортний засіб позивач мав при собі, хоча і не пред'явив на першу вимогу; розгляд справи про адміністративне правопорушення, відповідачем був проведений з порушенням права позивача на захист, оскільки йому не було роз'яснено право на отримання правової допомоги.

Позиція відповідача полягала у тому, що позивач вчинив два адміністративних правопорушення, передбачених частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки керуючи транспортним засобом при зміні напрямку руху (повертаючи праворуч) не увімкнув відповідний світловій покажчик повороту, а під час перевірки документів не мав при собі реєстраційного документу на транспортний засіб, чим порушив пункт 9.2. „б" та пункт 2.1. „б" Правил дорожнього руху; при підготовці до розгляду справи про адміністративні правопорушення всі передбачені законом питання були вирішені, а тому підстав для скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не має.

Враховуючи, що сторони спору доводили свої вимоги та заперечення тільки письмовими та речовими доказами, які є в матеріалах справи, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Десятого червня 2017 року, приблизно о 10 годині 50 хвилин, ОСОБА_1 керував транспортним засобом у вигляді автомобіля марки „ВАЗ" моделі „2108" і рухаючись у місті Рубіжне Луганської області по вулиці Іванова змінив напрямок руху, повернувши праворуч на вулицю І.Богуна (а.с.4,17-19,20).

На вимогу інспектора Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Сафронова Євгена Юрійовича, ОСОБА_4 зупинив названий автомобіль та вийшов із машини, якою керував (а.с.17-19,20).

Привітавшись, інспектор Сафронов, назвавши своє прізвище, ім`я і по-батькові та займану посаду, пред`явив ОСОБА_4 вимогу про надання йому посвідчення водія та реєстраційного документа на автомобіль (а.с.20).

Надавши посвідчення водія, ОСОБА_4 пояснив інспектору причини через які він не може надати реєстраційний документ на автомобіль, а останній повідомив, що причиною зупинки автомобіля є те, що здійснюючи зміну напрямку руху праворуч, він не увімкнув сигнал повороту (а.с.20).

ОСОБА_4 поставив під сумнів такий факт, але інспектор повідомив його про те, що відносно нього зараз буде складено постанову, роз'яснив йому положення статті 63 Конституції України і права, передбачені частиною 1 статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, окрім права користуватись правовою допомогою, а також попросив зачекати 10 хвилин (а.с.20).

Склавши постанову серії АР №663246, інспектор підійшов до ОСОБА_4 та повідомив останньому, що її складено у зв'язку із тим, що він керуючи транспортним засобом змінюючи напрямок руху (повертаючи праворуч) не увімкнув відповідний світловій показник повороту, а під час перевірки документів не мав при собі реєстраційного документу на транспортний засіб, чим порушив п.п.2.1. „б" Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, через що на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень (а.с.4,20).

Проте вважаючи названу постанову такою що підлягаю скасуванню, ОСОБА_4 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом (а.с.1-3).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням суб'єкта владних повноважень в особі відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт перший частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тому, перевіряючи чи прийнята постанова в справі про адміністративне правопорушення (серія АР №663246) від 10 червня 2017 року про накладення на ОСОБА_1 такого адміністративного стягнення як штраф за вчинення двох адміністративних правопорушень, на підставі і у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, суд виходить з такого:

Щодо порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

1. Аргументи позивача, які стосуються неможливості розгляду його справи на місці вчинення правопорушення і ґрунтуються на рішенні Конституційного суду України, суд вважає такими, що заслуговують на окрему увагу, оскільки є юридично вагомими, і тому вважає за необхідне почати саме із них.

Дійсно, рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

А воно, згідно змісту конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке наведено у пункті 1 цього ж рішення, полягало у тому чи дозволяє частина 1 статті 122 КУпАП здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, міг не складатись.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення", тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент 10 червня 2017 року, вона прямо передбачала у частині 2, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні", тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху - це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративних правопорушень - не має.

2. Позивач вказував на те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення його право на захист було порушено.

В силу положень частини 1 статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для реалізації вказаних конституційних положень, кожній особі гарантуються використання такого права і під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки це передбачено прямо і положеннями частини 1 статті 268 (права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності), і положеннями частини 2 статті 279 КУпАП, за якими особа, яка розглядає справу роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права і обов'язки.

Речовим доказом підтверджується (а.с.20), що відповідач як особа, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення відносно позивача, право скористатись правовою допомогою не роз`яснив чим допустив істотне порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та обмеження права на захист особи у його процесуальному аспекті.

Щодо адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

З огляду на положення частини 1 статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності, яка застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення.

А штраф, як різновид такої міри, накладається на громадян за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим кодексом та іншими законами України (частина 1 статті 27 КУпАП).

При цьому, в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, що головне, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, серед іншого, адміністративним правопорушенням являється тільки така дія (чи бездіяльність), за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Наведені положення, як і висновок суду, повністю узгоджуються з положеннями пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, відповідно до яких, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, якщо громадянин вчинив будь-яке діяння, то він підлягає адміністративній відповідальності, якщо таке діяння визначено законом як адміністративне правопорушення, і адміністративне стягнення за нього теж передбачено законом.

В силу положень пункту 5 частини 1 статті 213 та статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, дійсно мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, але виключно щодо тих адміністративних правопорушень, вичерпний перелік яких, передбачений частиною 1 статті 222 КУпАП та, як вже вказувалось вище, на основі суворого додержання законності під час розгляду таких справ.

Зокрема, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, положення частини 1 статті 280 КУпАП зобов'язують будь-яких осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Що, у взаємозв'язку із положеннями частин перших статей 23,27 та 9 КУпАП, зобов'язує осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення здійснити правову кваліфікацію вчиненого громадянином діяння. Тобто, закон зобов'язує таких осіб встановити яким законом визначено вчинене громадянином діяння, як адміністративне правопорушення, і якому адміністративному стягненню, у такому разі підлягає порушник.

Тому, тільки у випадку якщо вчинене громадянином діяння визначено конкретним законом як адміністративне правопорушення і закон передбачає за це адміністративну відповідальність, до громадянина який його вчинив може бути застосоване конкретне адміністративне стягнення, у тому числі і штраф.

Тож, якщо особа, яка розглянула справу про адміністративне правопорушення відносно конкретного громадянина встановила, що останній вчинив адміністративне правопорушення і за це його слід піддати адміністративному стягненню, на виконання положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України та частини 1 статті 280 і частини 2 статті 283 КУпАП така особа повинна винести постанову в якій обов'язково зазначати конкретний нормативно - правовий акт, який передбачає відповідальність за вчинене громадянином адміністративне правопорушення.

Уважно дослідивши оскаржувану позивачем постанову (а.с.4), суд констатує, що у порушення вказаних положень Конституції України та Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідач, не здійснив під час розгляду справи про адміністративне правопорушення обов'язкової дії, яка повинна передувати складанню постанови у таких справах, зокрема, відповідач не з'ясував чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Тобто, відповідач не встановив який конкретно закон визначає вчинене позивачем діяння як адміністративне правопорушення, і яким конкретно законом передбачено застосування у такому разі адміністративного стягнення.

Такого висновку суд дійшов через те, що хоча оскаржувана позивачем постанова містить відомості про те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, оскільки керуючи транспортним засобом змінюючи напрямок руху, повертаючи праворуч, він не увімкнув відповідний світловий показчик повороту, однак вказана норма права, містить велику кількість різних складів адміністративних правопорушень і сама по собі, вона взагалі не передбачає вказане діяння, як адміністративне правопорушення.

А по-друге. Навіть буквальне тлумачення частини 2 статті 122 КУпАП вказує на те, що норма права, яка в ній міститься, зокрема такий її елемент як диспозиція є бланкетною, оскільки вона передбачає адміністративну відповідальність за порушення тільки деяких, визначених в ній за родовою ознакою, правил дорожнього руху, і що важливо, не конкретизує їх, тобто не передбачає конкретні види правил дорожнього руху, які становлять адміністративні правопорушення.

Тому для застосування положень частини 2 статті 122 КУпАП, тобто для кваліфікації вчиненого будь-якою особою діяння як адміністративного правопорушення, за цією нормою, обов'язковим є застосування „Правил дорожнього руху", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Зміст складеної відповідачем постанови (а.с.4) свідчить про те, що він так і не визначив чи вважається адміністративним правопорушенням вказане ним у постанові діяння позивача, а за таких обставин суд не може погодитись із тим, що постанову було прийнято на підставі і у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд врахував, що у своїх запереченнях відповідач вказував на те, що він з напарником повідомив позивача про те, що останній порушив правила дорожнього руху, передбачені підпунктом „б" пункту 9.2., однак речовим доказом, як і змістом постанови це не підтверджується.

І оскільки функцією суду є виключно відправлення правосуддя, він не має компетенції на вчинення тих дій, які повинен був вчинити відповідач вирішуючи питання щодо наявності в діях позивача адміністративного правопорушення.

Як вже вказувалось, згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

При цьому доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це передбачено статтею 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. І ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Разом з цим суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 71 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень (у тому числі і у справах про притягнення до адміністративної відповідальності) обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

І тут, суд констатує, що відповідачем не надано суду жодних доказів вчинення позивачем діяння, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, тобто суду не надано жодних доказів того, що 10 червня 2017 року, приблизно о 10 годині 50 хвилин позивач керуючи транспортним засобом змінюючи напрямок руху, повернувши праворуч на вулицю І.Богуна, не увімкнув відповідний світловий показчик повороту, як це вказано відповідачем у постанові (а.с.6).

При цьому суд відзначає, що в силу правової природи такого акту як постанова у справі про адміністративне правопорушення, що описана у статтях 283-284 КУпАП, суд не може розглядати і прийняти таку постанову, саму по собі, як доказ вчинення позивачем вказаного діяння, оскільки в силу вже вказаних вище положень статті 254 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення до доказів у такій справі не відноситься.

А речовий доказ, наданий відповідачем, не містить будь-яких відомостей які б вказували на те, що позивач або вчинив таке діяння, або визнав його вчинення (а.с.20).

Тому з огляду на все вище викладене, суд вважає, що оскаржувана позивачем постанова, в частині, що стосується частини 2 статті 122 КУпАП є неправомірною, оскільки доказів вчинення описаного відповідачем у постанові діяння ним не надано, а саме діяння не кваліфіковано у встановленому законом порядку як адміністративне.

І як наслідок суд не може погодитись із тим, що у діях позивача мало місце адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП.

Щодо адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

Положеннями частини 1 статті 126 КУпАП передбачено, що не пред'явлення для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб тягне за собою накладення штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказаним положенням кореспондує обов'язок водія транспортного засобу мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки реєстраційний документ на транспортний засіб, що передбачений частиною 2 статті 16 Закону України „Про дорожній рух". А також право поліцейського вимагати в особи пред'явлення нею документів, що підтверджують відповідне право, передбачене частиною 1 статті 32 Закону України „Про Національну поліцію".

Однак, оскільки, в силу положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд не може залишити поза своєї уваги те, що назване право поліцейського не є абсолютним.

З огляду на положення частини 1 статті 32 Закону України „Про Національну поліцію" його реалізація залежить від наявності чітко встановлених у цій частині випадків.

А тут, суд бере до уваги те, що у запереченнях на позов відповідач вказував на те, що таким випадком було існування достатніх підстав вважати, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП.

Суд погоджується і з тим, що частиною 1 статті 32 Закону України „Про Національну поліцію" дійсно якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення це одним з випадків, коли у поліцейського виникає право вимагати в особи документи, що посвідчують її особу та/або документи, що підтверджують відповідне право особи.

Але з підстав вказаних вище, тобто з огляду на відсутність доказів того, що позивач вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП суд не може погодитись із тим, що 10 червня 2017 року у відповідача виникло право вимагати у позивача надання йому для перевірки реєстраційний документ на транспортний засіб, оскільки відповідачем не доведено, що позивач вчинив або мав намір вчинити таке правопорушення.

Також важливим є те, що вимога відповідача про надання йому реєстраційного документа на транспортний засіб була висунута після зупинення транспортного засобу яким керував позивач.

Однак, в силу положень частини 1 статті 35 Закону України „Про Національну поліцію", для цього не було підстав. Суд враховує, що відповідач на виконання вимог частини 2 статті 35 цього закону повідомив позивача про причину зупинки. Проте дійсні положення цієї норми передбачають необхідність повідомлення поліцейським не про те, за яке діяння його зупинено, а у зв'язку із порушенням якого Правила дорожнього руху, чого поліцейським зроблено не було (а.с.20).

Дійсно, на підставі пункту 1 частини 1 статті 35 названого закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху. Але як вже вказувалось, доказів того, що позивач на момент його зупинки порушив вказані правила суду не надано, а тому суд не може залишити поза своєї уваги таке істотне порушення норми закону.

У зв'язку із цим, суд змушений констатувати, що відповідач не мав права ні на зупинку транспортного засобу, яким керував позивач, ні на пред'явлення вимоги про надання йому для перевірки реєстраційного документу на транспортний засіб.

І оскільки передбачених законом підстав для перевірки наявності у позивача реєстраційного документа на транспортний засіб у відповідача не було, вважати що така перевірка мала місце у передбачений законом спосіб суд не може.

Як наслідок, суд не може вважати доведеним і факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП у вигляді не пред'явлення для перевірки реєстраційного документа на транспортний засіб, оскільки таке діяння, з урахуванням вказаних норм права, може мати місце тільки за наявності перевірки, яка проводиться у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, чого у спорі між позивачем та відповідачем не було.

А зважаючи на все вище викладене, суд вважає що відповідач не зміг довести правомірність оскаржуваного позивачем рішення, і тому позов підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,27,33,122,213,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Сафронова Євгена Юрійовича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення (серія АР №663246) від 10 червня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень.

Розподіл судових витрат - не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко