Справа № 159/1411/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6363/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Глушка І.В., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо непроведення перерахунку належної йому державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї в сумі 19463 грн. за період з листопада 2014 року по 30 квітня 2017 року; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому державну соціальну допомогу малозабезпеченій сім'ї в сумі 19463 грн. за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2017 року, яка не оскаржувалася в апеляційному порядку, позов в частині вимог перерахунку та виплати недоплаченої суми грошової допомоги за період з 01 листопада 2014 року по 13 жовтня 2016 року залишено без розгляду.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області щодо призначення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям за період з 14 жовтня 2016 року по 14 квітня 2017 року у розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям за період з 14 жовтня 2016 року по 14 квітня 2017 року у розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» із урахуванням виплачених сум. Постанову суду в межах суми стягнення за один місяць звернена до негайного виконання. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що після подання позивачем всіх необхідних документів, відповідно до вимог чинного законодавства в автоматичному режимі через опрацювання у системі програмного забезпеченням інформаційно- обчислювальним центром Мінсоцполітики, відповідачем прийнято рішення про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям у відповідному розмірі, а саме: 632,97 грн. - на період з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року; 942,63 грн. - на період з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2017 року. Таким чином, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, приймаючи рішення про призначення позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям у відповідному розмірі, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. Апелянт також звертає увагу на те, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

Суд відповідно до положень п.3 ч.1 ст.197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційну скаргу подано на постанову суду першої інстанції, яка прийнята в порядку скороченого провадження за результатами розгляду справи, передбаченої п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану постанову - скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 протягом 2014-2017 років перебуває на обліку в Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, є інвалідом І-ї групи загального захворювання, його сім'я складається з трьох осіб: він, дружина та дочка.

25 листопада 2016 року позивач звернувся з заявою до відповідача та необхідними документами, визначеними чинним законодавством, про призначення соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Відповідно до розрахунку державної соціальної допомоги та рішення відповідача про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї, щомісячний розмір зазначеної допомоги позивачу з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року становив 632,97 грн., а з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2017 року - 942,63 грн., з яким позивач не погодився, оскільки вважає, що такий є значно меншим, ніж визначений ст.5 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям".

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що соціальна допомога, яку отримує позивач і яка є основним джерелом його існування, не забезпечує рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому призначення відповідачем соціальної допомоги позивачу в такому розмірі є необґрунтованим.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім'ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

Середньомісячним сукупним доходом, відповідно до названої норми, є обчислений у середньому за місяць доход усіх членів сім'ї з усіх джерел надходжень протягом шести місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім'ї та її середньомісячним сукупним доходом, який обчислюється за методикою, встановленою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, але цей розмір не може бути більм ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім'ї. Для стабілізації економічного становища в Україні розмір державної соціальної допомоги визначається з урахуванням рівня забезпечення прожиткового мінімуму. Рівень забезпечення прожиткового мінімуму встановлюється виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету на відповідних рік.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім'ї та її середньомісячним сукупним доходом, який обчислюється за методикою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, але цей розмір не може бути більшим ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім'ї.

Середньомісячний сукупний дохід сім'ї визначається згідно з Методикою обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства прані та соціальної політики України, Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України, Державного комітету молодіжної політики, спорту і туризму України від 15 листопада 2001 року № 486/202/524/455/3370 (далі - Методика).

До стабілізації економічного становища в Україні розмір державної соціальної допомоги визначається з урахуванням рівня забезпечення прожиткового мінімуму.

Згідно з вимогами ст.9 Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" та ст.9 Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік", у 2016-2017 роках рівень забезпечення прожиткового мінімуму (гарантований мінімум) для призначення допомоги відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" у відсотковому співвідношенні до прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення становив: для працездатних осіб - 21 відсоток, для дітей - 75 відсотків, для осіб, які втратили працездатність, та інвалідів - 100 відсотків відповідного прожиткового мінімуму.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до поданих заявником документів сукупний дохід сім'ї за 6 місяців становив 17178,87 грн., таким чином середньомісячний дохід складає - 2863,15 грн.

Відповідно до п. 15 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250, розмір соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям визначається з урахуванням рівня забезпечення прожиткового мінімуму. Рівень забезпечення прожиткового мінімуму встановлюється виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджет України і затверджується одночасно з прийняттям закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

П.16 цього Порядку передбачає, що для кожної дитини (крім дитини-інваліда), яка входить до складу малозабезпеченої сім'ї, рівень забезпечення прожиткового мінімуму збільшується на 10 відсотків, а для кожної дитини-інваліда, яка входить до складу малозабезпеченої сім'ї, для кожної дитини, яка утримується матір'ю (батьком, усиновителем), що не перебуває у шлюбі, і запис про батька (матір) цієї дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться в установленому порядку за вказівкою матері (батька), для кожної дитини, в якої один або обоє батьків є інвалідами І або II групи, - на 20 відсотків.

Таким чином, рівень забезпечення прожиткового мінімуму (гарантований мінімум) для сім'ї станом на 01 листопада 2016 року становив 2996,12 грн., з них: для позивача 1130,00 грн.; для дружини позивача 1450 грн. х 21 %= 304,50 грн.; для дочки позивача 1531 грн. х 85%= 1301,35 грн. та 1301,35 х 20%= 260,27 грн., а всього 1301,35+260,27=1561,62 грн.

Крім того, відповідно до п. 16 Порядку розмір соціальної допомоги з 01 квітня 2015 року збільшується на кожну дитину віком до 13 років на 250 гривень, а на кожну дитину віком від 13 до 18 років - на 500 гривень.

Враховуючи вищенаведене, розмір допомоги на дату звернення становив: 2996,12 грн. - 2863,15 грн. = 132,97 грн. + 500 грн. = 632,97 грн.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" у разі затвердження нового рівня забезпечення прожиткового мінімуму розмір призначеної допомоги перераховується без звернення уповноваженого представника сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, після подання всіх необхідних документів, згідно з чинним законодавством, відповідачем було прийнято рішення про призначення позивачу державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім'ї у відповідному розмірі, а саме: 632,97 грн. - на період з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року; 942,63 грн. - на період з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2017 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем при розрахунку рівня забезпечення прожиткового мінімуму для призначення допомоги відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" сім'ї позивача було правильно розраховано рівень забезпечення прожиткового мінімуму, а підстави для використання для розрахунку державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї вказаного показника у розмірі визначеному позивачем відсутні, виходячи з системного аналізу вищенаведених правових норм.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що розміри соціальних виплат залежать від економічних чинників, на що вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року вказав, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Згідно зі ст.22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до абз.8 п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Європейський суд з прав людини у своїй ухвалі у справі "Великода проти України" від 3 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідно судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Також відповідно до пункту 28 "суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)".

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що призначення відповідачем соціальної допомоги позивачу у відповідному розмірі є необґрунтованим, оскільки Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, приймаючи рішення про призначення позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям у відповідному розмірі, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апелянта є підставними та спростовують висновки суду першої інстанції.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст.202 КАС України постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст. 160, 195, 197, п.3 ч.1 ст.198, п. 4 ч.1 ст.202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області задовольнити.

Постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2017 року у справі № 159/1411/17 скасувати, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: І.В. Глушко

А.Р. Курилець