Справа № 809/831/17
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2017 р. Справа № 809/831/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Кафарського В.В.,

за участю секретаря судового засідання Федів А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську ОСОБА_4, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання незаконним та скасування наказу №36-ОС від 05.05.2017, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

02.06.2017 ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась в суд з адміністративним позовом до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську ОСОБА_4 (далі відповідач 1), Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (далі відповідач 2) про визнання незаконним та скасування наказу №36-ОС від 05.05.2017, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в зв'язку із реорганізацією управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Позивач вказує на протиправність дій та недотримання УПФУ у м. Івано-Франківську порядку вивільнення працівників, оскільки їй не запропоновані вакантні посади. Просить скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач 1 в судове не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 100).

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмове заперечення на позовну заяву від 08.06.2017 за № 4141/06, яке вона подала через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду 15.06.2017. Зазначила, що відповідачем 2 при звільненні позивача дотримані всі необхідні умови, передбачені трудовим законодавством, що передують звільненню, а саме: 20.02.2017 працівників відповідача наказом УПФ України в м. Івано-Франківську від 20.02.2017 за № 46 «Про попередження працівників управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську» попереджено про наступне вивільнення у звязку із реорганізацією структурних підрозділів та скороченням чисельності працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; на виконання п. 1.2 ч. 1 вказаного наказу № 46 від 20.02.2017 запропоновано працівникам управління ПФУ іншу роботу в УПФУ в м. Івано-Франківську. У звязку із перебуванням позивача на листку непрацездатності, вона повідомлена про наступне вивільнення працівників 06.03.2017. Відтак, відповідно до наказу №36-ОС від 05.05.2017, позивач звільнена з посади головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, з дотриманням усіх відповідних норм закону. Просила в задоволенні позову відмовити.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом даного адміністративного спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідача і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3 ст. 2 КАС України з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача 2, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу").

Наявна у справі копія наказу Управління Пенсійного фонду України у м. Івано-Франківську №36-ОС від 05.05.2017 "Про звільнення ОСОБА_1М." свідчить, що у зв'язку з реорганізацією УПФУ у м. Івано-Франківську, позивача ОСОБА_1 05.05.2017 звільнено з посади головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 11).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року № 988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" та постанови правління Пенсійного фонду України від 22.12.2016 року № 29-1 "Про примірні структури територіальних органів Пенсійного фонду України".

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року № 988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" та постанови правління Пенсійного фонду України від 22.12.2016 року № 29-1 "Про примірні структури територіальних органів Пенсійного фонду України", відповідно до наказу головного управління ПФУ в Івано-Франківській області від 14.02.2017 за № 16 «Про штатну чисельність працівників органів ПФУ Івано-Франківської області» управлінню Пенсійного Фонду України в м. Івано-Франківську доведено примірну структуру управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також їх обєднаних управлінь. Вказаним наказом затверджено штатну чисельність працівників органів Пенсійного Фонду України Івано-Франківської області, зокрема штатна чисельність управління Пенсійного Фонду України в м. Івано-Франківську складає всього 103 посади, в тому числі 100 посад державних службовців (а.с. 35).

Суд зазначає, що згідно структури УПФУ в м. Івано-Франківську, затвердженої начальником УПФУ в м. Івано-Франківську 27.05.2015 та погодженої начальником головного управління ПФУ в Івано-Франківській області 27.05.2015 (до реорганізації), відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій нараховував 42 посади (а.с. 38).

Натомість, згідно структури УПФУ в м. Івано-Франківську, затвердженої начальником УПФУ в м. Івано-Франківську 15.02.2017 та погодженої начальником головного управління ПФУ в Івано-Франківській області 16.02.2017, відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій реорганізовано на 2 аналогічні відділи №1 та №2, кожен з яких нараховує по 22 посади, тобто в загальному посад в рівнозначних двох відділах стало 44 (а.с. 39).

За наслідком дослідження даних штатних документів в судовому засіданні встановлено, що загальна кількість працівників у рівнозначних структурних підрозділах (відділах), з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій, в цілому збільшилась на 2.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно п. 2, 3, 10 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 в управлінні ПФУ в м. Івано-Франківську працювала з 01.10.2009, а з 23.07.2015 позивач працювала на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську, тимчасово, на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_5, тобто її безперервна трудова та професійна діяльність з профільної роботи складає більше 7 років (а.с. 43). При цьому, її безперервна трудова діяльність складає більше 36 років.

В судовому засіданні позивач зазначила про те, що вона є особою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком і в неї на утриманні є дочка, яка стаціонарно навчається в Івано-Франківському медичному університеті. Звернула увагу на те, що їй лишилось менше одного року до настання пенсійного віку. Також вказала на те, що посада, яку вона займала до реорганізації УПФУ в м. Івано-Франківську, збереглася у відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську, оскільки основного працівника ОСОБА_5, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, на місці якої позивач працює, 20.04.2017 згідно наказу УПФУ в м. Івано-Франківську за № 24-ОС переведено за її згодою з посади головного спеціаліста сектору виплати пенсій на посаду спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій № 2, продовживши їй відпустку для догляду за дитиною, однак позивачу вказана посада не була запропонована.

Порядок вивільнення працівників врегульований ст. 49-2 КЗпП України. Згідно ч. 1 вказаної статті про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 2 попередив працівників УПФУ в м. Івано-Франківську про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а саме згідно наказу № 46 від 20.02.2017. Зі змісту вказаного наказу, а саме п. 1.1 слідує, що працівників УПФУ в м. Івано-Франківську попереджено про наступне вивільнення у звязку з реорганізацією структурних підрозділів та скороченням чисельності працівників згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 36).

При цьому, ОСОБА_1 не запропоновані вакантні посади в УПФУ в м. Івано-Франківську у новостворених відділах, що передбачено в п. 1.2 наказу № 46 від 20.02.2017 (а.с. 36). Так, згідно даного пункту 1.2 слідує, що працівникам, зазначеним в п. 1.1, згідно списку який додається, потрібно запропонувати іншу роботу у відповідному управлінні (а.с. 36-37). Суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 в даному списку числиться під номером «96». В той же час судом встановлено, що усім іншим працівникам УПФУ в м. Івано-Франківську разом із попередженням про вивільнення запропоновані посади в УПФУ в м. Івано-Франківську у новостворених відділах.

Окрім того, суд зазначає, що профспілковий комітет первинної профспілкової організації управління ПФУ в м. Івано-Франківську на засіданні 19.04.2017 формально підійшов до питання звільнення ОСОБА_1, в результаті чого їй не було запропоновано іншої посади в новостворених відділах УПФУ в м. Івано-Франківську. Як наслідок, члени профспілкового комітету надали згоду на звільнення позивача, що підтверджується копією Протоколу № 10 засідання профспілкового комітету від 19.04.2017, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 48-49).

Також суд звертає увагу на те, що надані в судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, а також матеріали справи свідчать про недотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не доведено про неможливість перевести ОСОБА_1 з її посади на іншу роботу в УПФУ в м. Івано-Франківську в новостворених відділах, а також те, що вона не виявила бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

Конституція України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно із законом, оскільки його повноваження вичерпно визначені у законі.

Відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Згідно з п. 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1, відповідачі не діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що призвело до порушення права позивача на працю, оскільки наявні вакансії при її звільненні були в наявності, однак не були запропоновані для працевлаштування власником або уповноваженим ним органом, а позивач не відмовилась від переведення на іншу роботу в тій самій установі.

При цьому, відповідачами не доведено чому при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надана іншим працівникам, та не доведено про неможливість перевести позивача з його згоди на іншу роботу в цій установі.

Отже, відповідачем не виконано покладений на нього законом обов'язок щодо вжиття заходів до переведення звільненого працівника на іншу роботу, хоч така можливість була.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про неправомірність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому заявлені позивачем вимоги у частині визнання протиправним та скасування наказу № 36-ОС від 05.05.2017 підлягають до задоволення.

З урахуванням викладеного, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, відтак наказ про звільнення підлягає скасуванню.

Щодо правомірності решти заявлених позивачем вимог, суд дійшов таких висновків.

Згідно ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи те, що позивача було протиправно звільнено з УПФУ в м. Івано-Франківську, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську з дати його звільнення, тобто з 05.05.2017.

При цьому, суд керується позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 (№ рішення у ЄДРСР 41602330), відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 даного Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в у 2017 році становила: у січні - 20, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 19, у травні - 20, у червні - 20, у липні - 21.

Вимушений прогул позивача з 06.05.2017 (наступний робочий день за днем звільнення) по 12.07.2017 (дата ухвалення судом рішення) становить: 45 днів (17 днів у травні, 20 днів у червні та 8 днів у липні).

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно п.п. 5 і 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно поданої позивачем в судовому засіданні довідки від 12.07.2017 за № 193, виданої управлінням ПФУ в м. Івано-Франківську, розмір середньоденної заробітної плати, яка має бути врахована при обчисленні середньої заробітної плати, складає 194,49 грн. (а.с. 110).

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 45 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу має становити 8 752,05 грн.

Суд також бере до уваги суму виплати, яку здійснено на рахунок позивача 05.07.2017, а саме 512,00 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 109).

Відтак, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 8 240,05 грн., який підлягає стягненню на її користь з управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1173 цього ж Кодексу, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Наведені позивачем у тексті позову посилання на нервові переживання, психологічну напруженість, втрату нормальних життєвих звязків, ділових відносин внаслідок незаконних дій відповідачів звільнення позивача з посади, не підтверджені жодними належними доказами, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак постанова суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську з 05.05.2017 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 05.05.2016 за № 36-ОС про звільнення ОСОБА_1

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 240,05 грн.

Допустити негайне виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кафарський В.В.

Постанова складена в повному обсязі 17.07.2017.