Справа № 495/5105/17
Суддя: Шевчук Ю. В.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/5105/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 м. Білгород - Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Шевчук Ю.В., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міського голови про визнання протиправними дій, рішень субєкта владних повноважень, скасування рішень субєкта владних повноважень та поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2017 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міського голови про визнання протиправними дій, рішень субєкта владних повноважень, скасування рішень субєкта владних повноважень та поновлення на посаді.

17 липня 2017 року позивачка надала до суду клопотання про забезпечення адміністративного позову шляхом заборони Білгород-Дністровській міські раді Одеської області вчиняти певні дії до ухвалення рішення по справі, а саме: виносити на розгляд та розглядати на сесії Білгород-Дністровської міської ради усі проекти рішень щодо обрання секретаря Білгород-Дністровської міської ради VІІ скликання.

Вказане клопотання вмотивоване наступним. Прийняття Білгород-Дністровської міською радою рішення «Про обрання секретарем Білгород-Дністровської міської ради VІІ скликання», яким пропонується обрати ОСОБА_2, про підготовку проекту якого стало відомо позивачці, в разі задоволення позову приведе до колізії, повязаної із фактичною наявністю на одній посаді двох осіб. Крім того, це приведе до зайвих витрат із місцевого бюджету на оплату праці вказаних осіб та проведення належних соціальних виплат в разі звільнення. За таких обставин, існує очевидна загроза заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення, захист цих прав стане неможливим без вжиття таких заходів, для їх відновлення необхідне буде докласти значних зусиль та витрат, а розгляд заявлених позивачем позовних вимог в даній адміністративній справі взагалі втратить будь-який сенс.

Згідно статті 118 КАС України, клопотання про забезпечення адміністративного позову розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, розглянувши клопотання про забезпечення адміністративного позову, перевіривши доводи наведені в ній, надавши правову оцінку обставинам, прийшов до наступних висновків.

Забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.

Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ'я сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі; їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ'я сторін.

Так, відповідно до частини першої статті 117 КАС України суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Згідно ч.3 ст. 117 КАС України, суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення субєкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються, а ч.4 зазначеної статті передбачено, що адміністративний позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Отже, законодавець встановив три підстави для постановлення ухвали про забезпечення позову у справі, зокрема такими є:

- існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі;

- захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат;

- наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності.

У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» № 2 від 06.03.2008 р., надано роз'яснення, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, у випадку звернення сторони із клопотанням/заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такими.

З цією метою обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВАСУ № 2 від 06.03.2008 року, застосування судом таких заходів забезпечення, які за змістом є ухваленням рішення без розгляду справи по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову у такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, що є неприпустимим.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, предметом оскарження є прийняте Білгород-Дністровською міською радою рішення про звільнення (припинення повноважень) позивачки з посади секретаря міської ради.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання обрання на посаду та звільнення з посади секретаря ради у порядку, передбаченому цим Законом.

Однак, у разі задоволення заяви та вжиття заходів забезпечення позову суд фактично позбавляє орган місцевого самоврядування можливості вільно здійснювати свої повноваження, зокрема приймати управлінські рішення, в тому числі щодо обрання секретаря. Тобто такими діями суд втручається в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, що також є неприпустимим.

У відповідності до ч. ч. 1-2, 5, 10-12 ст.. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обовязковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до ст.. 20 Закону № 280/97: державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Такі рішення приймаються на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Суд також звертає увагу на наступне.

Положеннями ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає ,що рішенням ,дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Вищевказані правові норми у сукупності із завданнями адміністративного судочинства, зазначеними у статті 2 КАС України, дають підстави стверджувати,що права, інтереси позивача захищаються та поновлюються, зокрема ,саме шляхом скасування судом адміністративної юрисдикції рішень суб'єктів владних повноважень, що є предметом адміністративного позову.

Зі змісту позовних вимог вбачається,що позивачка просить визнати протиправними та скасувати рішення Білгород-Дністровської міської ради № 360 та розпорядження Білгород-Дністровського міського голови № 237-к.

При цьому, вжиті судом заходи забезпечення позову в адміністративному судочинстві мають гарантувати виконання рішення суду, що в даному випадку у разі задоволення позовних вимог, полягатиме у визнанні протиправним та скасуванні оскаржуваного рішення Білгород-Дністровської міської ради та розпорядження міського голови. Тобто, у випадку встановлення в ході розгляду справи порушення прав позивача, їх відновлення можливе лише за наслідками розгляду такої справи по суті, що не може підміняти собою необхідність вжиття запобіжних заходів на даній стадії, оскільки це призведе до фактичного ухвалення рішення по даному спору без розгляду справи, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Більш того, виконання подібного рішення суду за своїм змістом, на думку суду, взагалі не потребує здійснення будь-яких додаткових дій, оскільки акти Білгород-Дністровської міської ради, визначені предметом спору у даній судовій справі, будуть скасовані безпосередньо рішенням суду, що не вимагатиме від Білгород-Дністровської міської ради вжиття додаткових дій з метою його скасування.

Крім того, дотримання відповідачем норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення має встановлюватись в ході судового розгляду справи. А забезпечивши адміністративний позов з вищезазначених мотивів суд фактично вирішить по суті дану справу до винесення рішення в ній та без належного судового розгляду, що суперечить вимогам КАС України.

Вказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Згідно положень пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» № 2 від 06.03.2008 р. випливає, що суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, якщо вони фактично є тотожними заявленим позовним вимогам, при цьому спір не вирішується по суті, адже це не відповідатиме меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Отже, суд вважає, що позивачкою не наведено - які саме труднощі можуть виникнути у неї із виконанням рішення у даній справі, в чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачкою при цьому понесені та що саме повинні забезпечити обрані судом заходи. Між тим, окрім відсутності належних доказів для встановлення дійсної необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову, суд враховує той факт, що вжиття таких заходів забезпечення позову, сама можливість їх застосування, за встановленими законодавством умовами, свідчить про майже виключні підстави, що можуть обумовлювати необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що клопотання про забезпечення позову є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 117, 118, 133, 160, 165, 167 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволення клопотання ОСОБА_1 від 17.07.2017 року про забезпечення позову по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського міського голови про визнання протиправними дій, рішень субєкта владних повноважень, скасування рішень субєкта владних повноважень та поновлення на посаді - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-дений строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя: