Справа № 802/4188/15-а
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - уповноважена особа Фонду, Фонд, Банк відповідно) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії уповноваженої особи Фонду в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» від 17 січня 2015 року № 006-01652-170115 (далі - договір банківського вкладу) та зобов'язати відповідача включити ОСОБА_5 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду за названим договором банківського вкладу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5 вказав на відсутність передбачених частиною третьою статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) підстав для визнання уповноваженою особою Фонду вищезазначеного договору банківського вкладу нікчемним, а відтак безпідставним є і невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 26 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року, позов задовольнив.

У ході розгляду справи суди встанови, що Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ Банк віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів з установленням певних обмежень в його діяльності.

17 січня 2015 року між ОСОБА_5 та Банком укладено договір банківського вкладу на суму 10 000 доларів США з річною ставкою 5,5 %.

17 січня 2015 року рахунок позивача поповнено коштами в сумі 10 000 доларів США, які надійшли з рахунку ОСОБА_7

2 березня 2015 року постановою Правління НБУ № 150 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних, що стало підставою для запровадження з 3 березня до 2 жовтня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

За результатами перевірки, проведеної на виконання рішення Виконавчої дирекції Фонду від 27 липня 2015 року № 174/15, Комісія з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями Банку дійшла висновку, що договори банківських вкладів, зокрема й договір між Банком та позивачем, укладені після 16 січня 2015 року включно, за якими здійснювалися перерахування коштів на депозитні рахунки з рахунків фізичних осіб, що є одночасно кредиторами, надають кредиторам-фізичним особам переваги перед іншими кредиторами, а отже, такі договори банківського вкладу є нікчемними з підстав, визначених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Тимчасова адміністрація Банку листом від 23 вересня 2015 року № 88821/2714 повідомила позивача про нікчемність договору банківського вкладу згідно з пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI .

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 квітня 2016 року на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою уповноваженої особи Фонду на вищезазначені судові рішення.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України уповноважена особа Фонду, посилаючись на наявність підстав, установлених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 КАС, просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року та направити справу на новий розгляд до цього ж суду.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За правилами пунктів 1, 2 частини першої статті 237 КАС підставами для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

На думку заявника, наявність неоднакового застосування норм матеріального права підтверджують рішення Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2016 року (№№ К/800/45816/15, К/800/51714/15).

Так, у постанові № К/800/45816/15 цей суд вказав на обґрунтованість висновку уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» про нікчемність укладеного ним з фізичною особою договору банківського рахунку з огляду на наявність підстав, установлених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI та статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

А в ухвалі № К/800/51714/15 касаційний суд вважав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання договору банківського вкладу нікчемним, оскільки обставини справи свідчать про надання окремим кредиторам за умовами спірного правочину переваг, прямо не встановлених для них законодавством.

У справі ж, що розглядається, суди, ухвалюючи рішення про протиправність дій уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу та зобов'язання відповідача включити ОСОБА_5 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, виходили із того, що висновок уповноваженої особи Фонду про нікчемність договору банківського вкладу позивача зроблений лише з огляду на правову оцінку відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які не стосуються Банку, та в яких останній не є стороною, і ґрунтується лише на власних припущеннях стосовно подій, які можливо відбудуться в майбутньому. При цьому відповідач не визначив конкретної підстави нікчемності правочину Банку, що передбачені у частині третій статті 38 Закону № 4452-VI, та не довів наявність ознак, які б свідчили про його нікчемність.

Таким чином, ухвалення судових рішень, різних за висновками щодо правомірності чи неправомірності невключення осіб до відповідних переліків вкладників банківських установ, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, зумовлене встановленням судами у цих справах різних обставин щодо наявності підстав для визначення окремих догорів нікчемними. Наведене не дає можливості дійти висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи різне застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права при вирішенні відповідно до статті 214 КАС питання про відкриття касаційного провадження, заявник послався на ухвали Вищого адміністративного суду України від 16, 30 березня, 7 квітня 2016 року (№№ К/800/7081/16, К/800/8728/16, К/800/9527/16 відповідно), якими відкриті касаційні провадження за скаргами уповноваженої особи Фонду на судові рішення у подібних справах.

Проте аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, оскільки вирішення суддею такого суду питання про відкриття касаційного провадження чи відмову у його відкритті залежить від встановлення передбачених законом підстав для вчинення відповідної процесуальної дії, при цьому прийняття різних процесуальних рішень у цій справі та у справах, на які посилається заявник, зумовлено різними обставинами, викладеними у касаційних скаргах, з яких виходив суд, відмовляючи у відкритті чи відкриваючи касаційне провадження.

Таким чином, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у задоволенні заяви уповноваженої особи Фонду відповідно до частини першої статті 244 КАС слід відмовити.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: О.Ф. Волков О.В. КривендаМ.І. Гриців