Справа № 818/126/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 липня 2017 року м. Київ К/800/18596/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Конотопського міськрайонного суду від 16.09.2013 року у справі №6-а/577/114/13 (577/4674/13-а); зобов'язати Державну казначейську службу України негайно перерахувати на її рахунок кошти по відповідному виконавчому документу, нарахувати та сплатити компенсацію за порушення строку виконання судового рішення за весь час прострочення з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми; зобов'язати Державну казначейську службу України подати звіт про виконання рішення Конотопського міськрайонного суду від 16.09.2013 року у справі № 6-а/577/114/13 (577/4674/13-а); за результатами розгляду поданого звіту постановити ухвалу про накладення штрафу на керівника Державної казначейської служби України в розмірі 300 мінімальних заробітних плат; стягнути з Державної казначейської служби України на її користь половину суми накладеного штрафу та зобов'язати сплатити вказану в судовому рішенні суму.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.09.2013р. по справі № 577/4674/13-а (провадження №6-а/577/114/13).

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, Державна казначейська служба України подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2017 року касаційна скарга, з врахуванням приписів статтей 213, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, залишалася без руху в зв'язку з встановленням її недоліків із наданням строку для їх усунення.

У встановлений судом строк відповідач виконав вимоги ухвали суду.

Разом з тим, дослідивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, у відкритті провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити з наступних підстав.

Судами встановлено, що на виконання постанови колегії суддів з розгляду справ адміністративного судочинства Апеляційного суду Сумської області від 08.02.2013 року по справі №2-2775/2010 Конотопським міським управлінням праці та соціального захисту населення було здійснено перерахунок недоплаченої ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги як дружині померлого інваліда війни за 2010 рік й нараховано заборгованість в сумі 3210,00 грн.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.09.2013 року по справі №577/4674/13-а (провадження №6-а/577/114/13) змінено спосіб та порядок виконання постанови колегії суддів з розгляду справ адміністративного судочинства Апеляційного суду Сумської області від 08.02.2013 року по справі №2-2775/2010 щодо зобов'язання Конотопського міського управління праці та соціального захисту населення здійснити ОСОБА_1 виплату суми недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як дружині померлого інваліда війни за 2010 рік відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», стягнувши з Конотопського міського управління праці та соціального захисту населення на користь ОСОБА_1 нараховану, але недоплачену щорічну разову грошову допомогу як дружині померлого інваліда війни за 2010 рік у розмірі 3210,00 грн.

01.11.2013 року на виконання ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.09.2013 року позивачу видано виконавчий лист, який відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України Сумської області від 12.11.2013 року № 18-37/1302-8399 надіслано до Державної казначейської служби України, проте ухвала Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.09.2013 року та виконавчий лист від 01.11.2013 року по справі № 577/4674/13-а залишаються невиконаними.

Так, згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок) безспірним списанням є операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, п. 1 ст.6 Конвенції Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами ст. 19 Конвенції для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі.

Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: «Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)» (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Гасан і Чеус проти Болгарії»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Комнацький проти України» зазначив, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У рішенні ж Європейського суду з прав людини від 17 січня 2006 року в справі «Гордєєви і Гурбик проти України» зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Отже, виходячи з правової позиції Європейського суду з прав людини, в тому числі у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005 року), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, підсумовуючи наведене, зважаючи на невиконання впродовж тривалого часу рішення Конотопського міськрайонного суду від 16.09.2013 року у справі № 577/4674/13-а (провадження № 6-а/577/114/13), суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо невиконання вказаного судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник