Справа № 815/5639/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5639/16

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нехожиній О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Доброва Ю.І. та Сороки Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , 3-ї особи Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
26.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням уточнень та змін позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністра оборони України від 10.10.2016р. (яке прийнято ним по доповідній записці начальника Генерального штабу Збройних Сил України), яким визначено виплату позивачу, як кадровому офіцеру Збройних Сил України, грошового забезпечення лише за частину часу вимушеного прогулу, в якому він перебував з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. в результаті незаконного звільнення з військової служби;

- зобов`язати Міністра оборони України у порядку, встановленому чинним законодавством України, прийняти рішення про виплату позивачу грошового і матеріального забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. включно та оформити це рішення належним службовим документом;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25.07.2014р. по 20.05.2015р. Нарахування грошового забезпечення здійснити в обсязі, за складом і з підстав, як це визначено пунктом 12 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у адміністративній справі №2а-6803/09/1570, яка набрала законної сили. Виплатити позивачу в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти як компенсацію за речове майно, яке підлягало видачі позивачу, як капітану I рангу, за нормами забезпечення речовим майном згідно чинного на той час законодавства України, за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014р. по 20.05.2015р. включно. Виплатити в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити відповідно до чинного законодавства України індексацію грошових коштів на момент виплати позивачу коштів за час вимушеного прогулу з 25.07.2016р. по 20.05.2015р. включно;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь позивача на відшкодування заподіяної йому протиправним рішенням Міністра оборони України моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.;

- зобов`язати військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у порядку, встановленому чинним законодавством України, виплатити помісячно в хронологічному порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з грошових коштів, вказаних в п.п.3-5 позовних вимог за період з 25.07.2014р. по 20.05.2015р. включно, подавши з цього приводу щодо позивача, як застрахованої особи, у встановлені строки всі необхідні звітні документи за вищевказаний період у відповідні органи України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. в адміністративній справі № 2а-6803/09/1570 визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України №666 (по особовому складу) від 17.08.2009р. про звільнення з військової служби в запас. Позивач зазначає, що вказаним рішенням МОУ його було поновлено на військовій службі з 08.10.2009р. Далі, на виконання вказаної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу) від 05.03.2015р. його було призначено на посаду у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, яке, в свою чергу, своїм наказом №88 (по стройовій частині) від 21.05.2015р. зарахувало його до списків особового складу Командування ВМС ЗСУ, а згідно наказу №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015р. він приступив до виконання обов`язків на посаді, відтак, на думку позивача, 20.05.2015р. є днем його фактичного поновлення на військовій службі у Збройних Силах України. Позивач вважає період з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. вимушеним прогулом. При цьому наголошується, що 13.05.2016р. Міністром оборони України видано наказ №428 (по особовому складу) про звільнення позивача у відставку, однак відповідачами не вжито всіх заходів, спрямованих на його реалізацію, з метою повного забезпечення позивача грошовим та матеріальним забезпеченням на день виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Позивач зазначає, що наказ Міністра оборони України №428 (по особовому складу) від 13.05.2016р. є нереалізованим до того часу, поки позивачу не виплачено всі належні йому виплати згідно законодавства. Також позивач вказав, що з 26.06.2016р. йому припинено виплату грошового забезпечення по займаній ним посаді, що спричиняє зменшення розміру його пенсії за вислугу років.

Під час судового розгляду до участі у справі залучено в якості відповідачів військову частину НОМЕР_1 , військову частину НОМЕР_2 та в якості третьої особи Державну казначейську службу України.

03.01.2017 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , 3-ї особи Державної казначейської служби України в частині позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти як компенсацію за речове майно, яке підлягало видачі позивачу, як капітану I рангу, за нормами забезпечення речовим майном згідно чинного на той час законодавства України, за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014р. по 20.05.2015р. включно.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014р. по 19.05.2015р., встановлене ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з грошового забезпечення, яке підлягає виплаті ОСОБА_1 як військовослужбовцю у відповідності з діючим законодавством, в склад якого входить: посадовий оклад, оклад по військовому званню; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію); одноразові додаткові види грошового забезпечення та з урахуванням того, що на 29.10.2002 року ОСОБА_1 займав посаду «заступника командира морського району - начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з посадовим окладом - 182 грн., мав допуск до державної таємниці по формі 2 і отримував надбавку за роботу з таємними документами (15%), мав класну кваліфікацію - спеціаліста 1 класу» і отримував надбавку за кваліфікацію. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити відповідно до чинного законодавства України індексацію грошових коштів на момент виплати позивачу коштів за час вимушеного прогулу з 26.07.2014р. по 19.05.2015р. включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник Міністерства оборони України 24.04.2017 року та ОСОБА_1 28.04.2017 року подали апеляційні скарги, в яких зазначили, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просили скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2017 року та прийняти нову, якою представник відповідача просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, а позивач, відповідно задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

25.07.2014р. постановою Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №2а-6803/09/1570, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України №666 (по особовому складу) від 17.08.2009р. про звільнення капітана 1 рангу ОСОБА_1 заступника командира району-начальника відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з військової служби у запас за віком (п. «в» ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»); поновлено капітана 1 рангу ОСОБА_1 з 08.10.2009р. на військовій службі на посаді не нижче тієї, яку він обіймав на 29.10.2002 року та яка відповідає військовому званню «капітан 1-го рангу», його освіті, військово-облікової спеціальності, досвіду служби на раніше займаних посадах, щоб ця посада передбачала класну кваліфікацію не нижче «спеціаліст 1 класу» та входила в номенклатуру посад, виконання посадових обов`язків, виконання яких передбачає допуск до державної таємниці не нижче, як по формі 2; зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року, встановлене ст. 9 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з грошового забезпечення, яке підлягає виплаті ОСОБА_1 як військовослужбовцю у відповідності з діючим законодавством, в склад якого входить: посадовий оклад, оклад по військовому званню; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію); одноразові додаткові види грошового забезпечення та з урахуванням того, що на 29.10.2002 року ОСОБА_1 займав посаду «заступника командира морського району-начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з посадовим окладом 182 грн., мав допуск до державної таємниці по формі 2 і отримував надбавку за роботу з таємними документами (15%), мав класну кваліфікацію спеціаліста 1 класу» і отримував надбавку за кваліфікацію.

05.03.2015 року наказом Міністра оборони України №150 (по особовому складу), який прийнято на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р., - скасовано, зокрема, наказ Міністра оборони України № 666 від 17.08.2009 р. про звільнення з військової служби у запас за п. «в» (за віком) ч.7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» капітана 1 рангу ОСОБА_1 , поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009р. та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

14.05.2015р. наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №88 (по стройовій частині) позивача з 14.05.2015р. зараховано до списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та поставлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 та фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

21.05.2015р. наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №93 (по стройовій частині) позивач вважався таким, що 20.05.2015р. прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків.

13.05.2016р. наказом Міністра оборони України №428 (по особовому складу) відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч.8 цієї ж статті капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) (п. 3 наказу).

Відповідно до доповіді начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України генерала армії України Муженко В.М. тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України було прийнято рішення №10430/з/1 від 10.10.2016 р. щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду по справі №2а-6803/09/1570.

14.11.2016р. наказом Командування Військово-Морських Сил ЗСУ №230 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Командування ВМС ЗСУ, знято зі всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси. Також, вказаним наказом передбачено виплату позивачу грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум за період з 30.01.2002 року по 25.07.2014 року відповідно до п.12 постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі № 2а-6803/09/1570 з урахуванням основних, додаткових щомісячних видів грошового забезпечення, індексації за цей період на загальну суму 653 823,35 грн.

Не погоджуюсь з вказаними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також відповідно, з часткової неправомірності спірних дій та рішень відповідачів.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту вимог ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи вказані вище норми закону, суд повинен з`ясувати, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, т.б. вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, т.б. без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, т.б. щиро, правдиво, чесно; розсудливо, т.б. доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, т.б. з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Міністра оборони України від 10.10.2016р. (яке було прийнято ним по доповідній записці начальника Генерального штабу Збройних Сил України), яким позивачу було призначено виплату грошового забезпечення лише за частину часу вимушеного прогулу, в якому він фактично перебував з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. в результаті незаконного звільнення з військової служби, суд 1-ї інстанції виходив з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, на підставі доповідної записки начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України генерала армії України Муженко В.М., ТВО Міністра оборони України було прийнято рішення №10430/з/1 від 10.10.2016р. про виплату у встановленому порядку капітану І рангу ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 р. (справа №2а-6803/09/1570).

З матеріалів справи також вбачається, що згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №230 від 14.11.2016р., ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, з урахуванням раніше виплачених сум, за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі №2а-6803/09/1570 - на загальну суму 653 823,35 грн.

Як видно з п.12 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі №2а-6803/09/1570 визначено конкретний період, т.б. з 30 жовтня 2002 року по 25 липня 2014 року, за який Міністерство оборони України зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до приписів ст.14 КАС України, рішення суду є обов`язковими для виконання на всій території України усіма підприємствами, установами та організаціями, їхніми посадовими та службовими особами.

А згідно із аналогічними положеннями ч.ч.2,3 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену ч.4 ст.13 вказаного Закону.

У відповідності до вимог ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, при прийнятті рішення по цим позовним вимогам позивача суд 1-ї інстанції цілком обґрунтовано враховував обставини, встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі № 2а-6803/09/1570, що набрала законної сили. Крім того, судова колегія, як і окружний суд, також звертає увагу на той факт, що оскаржуване рішення МО України фактично було реалізовано, т.б. позивачем реально було отримано грошове забезпечення за період з 30.10.2002р. по 25.07.2014р.

Таким чином, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що рішення МОУ №10430/з/1 від 10.10.2016р. щодо виплати у встановленому порядку капітану І рангу ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі №2а-6803/09/1570 було прийнято відповідачем в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України та іншими нормативно-правовими актами та станом на час розгляду даної справи є реалізованим, а тому, відповідно, відсутні законні підстави для його скасування.

Що ж стосується іншої позовної вимоги щодо зобов`язання Міністра оборони України у порядку, встановленому чинним законодавством України, прийняти рішення про виплату позивачу грошового і матеріального забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. включно та оформити це рішення належним службовим документом, то остання, на думку суду, фактично є зайвою та похідною від першої позовної вимоги, а тому суд 1-ї інстанції цілком правомірно відмовив в її задоволенні.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25.07.2014р. по 20.05.2015р., нарахування грошового забезпечення здійснити в обсязі, за складом і з підстав, як це визначено п.12 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. (справа №2а-6803/09/1570), яка набрала законної сили та виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивач вважає, що фактично вимушеним прогулом в результаті його незаконного звільнення з військової служби в запас охоплюється період з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. включно, оскільки наказом Командування ВМС ЗС України №88 (по стройовій частині) від 21.05.2015р. його було зараховано до списків особового складу Командування ВМС ЗС України, а згідно наказу Командування ВМС ЗС України №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015р. він приступив до виконання обов`язків на посаді, відтак він рахує, що фактичним днем поновлення його на в/службі є - 20.05.2015р.

Як встановлено судами обох інстанції та вже зазначалося вище, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі №2а-6803/09/1570 ОСОБА_1 було поновлено на військовій службі з 08.10.2009 року.

Однак, лише тільки 05.03.2015р. Міністром оборони України було прийнято наказ №150 (по особовому складу), яким, на виконання та на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р., позивача, зокрема, було фактично поновлено на військовій службі з 08.10.2009р. При цьому, відповідно до наказу Командування ВМС ЗСУ №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015р. позивач вважався таким, що 20.05.2015р. прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків.

Таким чином, відповідачами не обґрунтовано та не доведено правомірності їхньої бездіяльності щодо не поновлення на військовій службі позивача у період з 25.07.2014 р. до 20.05.2015р.

Так, Міністром оборони України в період з дати прийняття постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. по 05.03.2015р. не було вжито відповідних заходів щодо поновлення позивача на військовій службі на виконання цього судового рішення та майже 8 місяців останнє фактично не виконувалось та не приймалось конкретного рішення.

Не надано доказів поважності причин тривалого невиконання рішення суду і Командуванням Військово-Морських Сил ЗСУ та, в свою чергу, не спростовано, з посиланням на приписи чинного законодавства, що у період з моменту прийняття Міністром оборони України наказу №150-ос від 05.03.2015р. до 20.05.2015р. не було вжито заходів щодо поновлення позивача на військовій службі відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилання ж представників відповідачів на те, що після прийняття Міністром оборони України наказу №150-ос від 05.03.2015р. на адресу позивача направлялись листи з проханням прибути на військову службу не спростовують встановлених вище обставин.

Так, за змістом вимог пп.16 п.116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України

від 10.12.2008р. №1153/2008), військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Як встановлено судом 2-ї інстанції з матеріалів справи та вже неодноразово зазначалося вище, 20.05.2015р. ОСОБА_1 прийняв справи та посаду і реально приступив до виконання службових обов`язків. Також по справі встановлено, що в період з 26.05.2014р. до 19.05.2015р. включно, позивачу грошове забезпечення не нараховувалося та фактично не сплачувалося.

Як слідує зі змісту приписів ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

А відповідно до ч.ч.2-4 цієї ж статті 9, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Також, слід зазначити, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Виплачується ж грошове забезпечення у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення безпосередньо визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 з жовтня 1996 року проходив військову службу в Західному морському районі ВМС ЗС України на різних посадах, а в період з 16.11.2001 р. по 30.10.2002 р., на підставі наказу Головнокомандуючого ВМС ЗС України №0264 від 16.11.2001 р., проходив службу в управлінні Західного морського району ВМС України (в/ч НОМЕР_3 м. Одеса) на посаді заступника командира морського району - начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

За директивою Головнокомандувача Західний морський район підлягав переформуванню до 30.10.2002 р. в Західну військово-морську базу. Однак, новий штат надійшов до військової частини А-2238 тільки 05.02.2003 р., до надходження якого увесь особовий склад залишався на своїх попередніх посадах.

01.03.2003р. Управління Західного морського району ВМС ЗС України припинило існування на підставі директиви Міністерства оборони України №Д 115/1/07 від 17.07.2002р. В свою чергу, згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року №01 та НШ ВМС ЗС України від 03.02.2004 р. №ДГпШ-14/1/026 Управління Західної військово-морської бази було переформовано у Західну військово-морську базу.

Проте, дати скорочення посади (з 30.10.2002 р.), яку займав позивач, стосовно нього не видано жодного належним чином оформленого наказу по особовому складу про призначення його на штатну посаду в Західній військово-морській базі ВМС ЗС України або зарахуванні його у розпорядження командира Західної військово-морської бази.

Згідно приписів п.41 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» (затв. Указом Президента України №1053 від 07.11.2001р.), у зв`язку зі службовою необхідністю на офіцера, прапорщика (мічмана) може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівною або вищою посадою, яку він не займає, зокрема, вакантною (незайнятою) військовою посадою - за його згодою (тимчасове виконання посади).

Отже, військовослужбовця може бути допущено до тимчасового виконання обов`язків за іншою посадою лише за умови, що така особа вже займає певну посаду та виключно за її згодою.

Оскільки позивач після скорочення його посади не був призначений на жодну штатну посаду та не зарахований у розпорядження командира Західної військово-морської бази, він не міг бути допущений до виконання обов`язків за вакантною посадою.

Необхідно зазначити, що вказані обставини були встановлені і в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. по справі №2а-6803/09/1570, що набрала законної сили, та відповідно до положень ч.1 ст.72 КАС України, останні не повинні повторно доказуватися при розгляді цієї справи, в якій беруть участь ті самі сторони.

Згідно з п.33 Положення №1053, осіб офіцерського складу призначають на штатні вакантні військові посади прямі командири (начальники) відповідно до Номенклатури посад для призначення осіб офіцерського складу наказами по особовому складу, що затверджується Міністром оборони України.

Пунктом 36 вказаного Положення №1053 передбачалось, що переміщення по службі осіб офіцерського складу, прапорщиків (мічманів) здійснюється у порядку, встановленому Міністром оборони України.

Таким чином, за вказаних обставин, суд вважає безпідставними доводи представника Міністра оборони України та МО України про необґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25.07.2014р. по 20.05.2015р., оскільки останній перебував на всіх видах забезпечення та фінансового забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 та у військовій частині НОМЕР_1 , а відтак, з урахуванням вищенаведених приписів останні повинні були виплатити позивачу грошове забезпечення, визначене чинним законодавством, при звільненні з військової служби, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.12.5 «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. наказом МОУ №170 від 10.04.2009р.), у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.

Порядок же та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначено «Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом МОУ №260 від 11.06.2008р.).

Як видно з п.1.9 вказаної Інструкції №260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Відповідно ж до п.1.11цієї Інструкції №260, військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді), за рішенням повноважного органу, який прийняв рішення про таке поновлення, виплачується грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, що вони недоотримали внаслідок незаконного звільнення (переміщення).

Отже, при прийнятті рішення по вказаній вище позовній вимозі, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає за необхідне врахувати, що позивача зараховано до списків особового складу Командування ВМС ЗС України лише 21.05.2015р. (наказ Командування ВМС ЗС України №88 (по стройовій частині) від 21.05.2015р.); 20.05.2015р. останній прийняв справи та посаду, т.б. безпосередньо приступив до виконання своїх обов`язків (згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 р.); з 26.07.2014р. по 19.05.2015р. позивача фактично не було поновлено на посаді на виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що Міністерством оборони України тривалий час не приймалося відповідного рішення, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014р. по 19.05.2015р. має бути нараховано та виплачено капітану 1-го рангу ОСОБА_1 саме Міністерством оборони України.

За таких обставин, з урахуванням встановлених по справі обставин та наведених вище приписів діючого на той час законодавства, судова колегія вважає, що по даній справі є усі наявні підстави для зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.07.2014р. по 19.05.2015р., встановлене ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з грошового забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу, як військовослужбовцю, у відповідності з діючим законодавством, в склад якого входить: посадовий оклад, оклад по військовому званню; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію); одноразові додаткові види грошового забезпечення та з урахуванням того, що на 29 жовтня 2002 року ОСОБА_1 займав посаду «заступника командира морського району-начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України» з посадовим окладом 182 грн., мав допуск до державної таємниці по формі 2 і отримував надбавку за роботу з таємними документами (15%), мав класну кваліфікацію спеціаліста 1 класу і отримував надбавку за кваліфікацію.

Крім того, враховуючи факт того, що, відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, позовні вимоги щодо зобов`язання Міністерства оборони України здійснити, відповідно до чинного законодавства України, індексацію грошових коштів на момент виплати позивачу коштів за час вимушеного прогулу з 26.07.2014 р. по 19.05.2015 р. включно, дійсно підлягають задоволенню.

Так, як слідує зі змісту положень ст.33 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР, в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

З приписів ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ видно, що індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Серед об`єктів індексації грошових доходів населення згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ зазначено оплату праці (грошове забезпечення).

У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням гр. ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України від 15.10.2013р. №9-рп/2013 (справа №1-18/2013), на підставі системного аналізу положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Але, при цьому, одночасно слід зазначити, що позовні вимоги щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з цього грошового забезпечення не грунтуються на приписах чинного законодавства та відповідно, задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Так, пп.163.1.1,163.1.2 п.163.1 ст.163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

А згідно пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Як вбачається зі змісту вимог пп.14.1.48 п.14.1 ст.14 ПК України, заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

При цьому, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу.

Т.б., згідно вищенаведених приписів чинного законодавства, саме роботодавець виступатиме податковим агентом при нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак чинним законодавством чітко врегульовано обов`язки роботавця як податкового агента щодо утримання податків при нарахуванні доходів, відтак не потребує додатково судового захисту.

Таким чином, за вказаних обставин, позовні вимоги в цій частині, на думку суду, є передчасними, фактично заявленими на майбутнє, необґрунтованими та відповідно, не підлягаючими задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог Шмелькова про стягнення з Міністерства оборони України моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., завданої йому протиправним рішенням Міністра оборони України, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає їх необґрунтованими, та з цього приводу зазначає наступне.

Так, у відповідності до вимог ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст.8 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції, як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність.

Як слідує з пункту d Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011р.: «Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин».

Стаття 41 Конвенції проголошує: «Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію».

При цьому, за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення п.1 ст.6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа Бушемі проти Італії, рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003).

Отже, з урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст.23,1167,1173 ЦК України.

Так, згідно зі ст.ст.22,23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

А за правилами ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно ж до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., під «моральною шкодою» слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в т.ч. інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

А згідно із п.5 вказаної вище Постанови Пленуму ВСУ №4, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, як видно зі змісту адміністративного позову та пояснень позивача, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач фактично пов`язує з рішенням Міністра оборони України від 10.10.2016р. (прийняте по доповідній записці начальника Генерального штабу Збройних Сил України), яким було визначено виплату ОСОБА_1 , як кадровому офіцеру Збройних Сил України, грошового забезпечення лише за частину часу вимушеного прогулу, в якому він перебував з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. в результаті незаконного звільнення з військової служби.

Водночас, суд 2-ї інстанції зазначає, що судами обох інстанцій по даній справі не було встановлено протиправності вищевказаного рішення та відмовлено в цій частині позовних вимог.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, з врахуванням вказаних вище норм діючого й цій сфері законодавства та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, а також факт стягнення з МО України на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди значних сум, а саме 125 000 грн. - по справі №2а-6803/09/1570 (постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р.) та 100 000 грн. - по справі №13352/09/1570 (постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р.), апеляційний суд , як і окружний суд, вважає позовні вимоги, пов`язані з відшкодуванням моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно ж позовних вимог щодо зобов`язання військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у порядку, встановленому чинним законодавством України, виплатити помісячно в хронологічному порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з грошових коштів, вказаних в п.п.3-5 позовних вимог за період з 25.07.2014р. по 20.05.2015р. включно, подавши з цього приводу щодо позивача, як застрахованої особи, у встановлені строки всі необхідні звітні документи за вищевказаний період у відповідні органи України, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, також вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду наступне.

Так, згідно з п.7 Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», пенсії обчислюються з розміру грошового забезпечення, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням таких його видів: 1) відповідних окладів за посадою, військовим (спеціальним) званням (для осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту щомісячної надбавки за спеціальне звання) та відсоткової надбавки за вислугу років у розмірах, установлених за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням; 2) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення, крім щомісячних надбавок (доплат), установлених особам, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їх згодою та в інтересах справи на службі) та премії. Розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням. Середня сума щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається шляхом ділення на 24 загальної суми цих видів грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням.

Як передбачено ч.1 ст.5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам, звільненим з військової служби, іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей може призначатися (за їх бажанням) пенсія на умовах і в порядку, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, для обчислення пенсій враховуються всі види грошового забезпечення, що отримували зазначені особи, які мають право на пенсію за цим Законом, перед звільненням зі служби.

Згідно із ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», застрахована особа має право, зокрема, отримати в установленому законодавством порядку свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у т.ч. в письмовій формі; вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у т.ч. в судовому порядку.

Адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (п.п.14.1.1-1 п.14.1 ст.14 ПК України).

Як слідує зі змісту положень абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VІ від 08.07.2010р.

Статтею 4 Закону №2464 визначено перелік платників єдиного внеску, зокрема, такими платниками є роботодавці.

Так, дані платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт за цивільно-правовими договорами (ст.7 Закону №2464).

Обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч.2 ст.9 Закону №2464).

Порядок же нарахування єдиного внеску на середню заробітну плату за вимушений прогул, яка стягнена за рішенням суду, безпосередньо визначений ч.2 ст.7 Закону №2464.

При цьому суд одночасно звертає увагу на те, що нарахування та утримання єдиного внеску можливе лише за умови відображення стягнутих за судовим рішенням сум у бухгалтерських та інших документах, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які згідно із Законом №2464 нараховується єдиний внесок.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, роботодавець, який виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул має виконати усі функції податкового агента визначені ПК України, Законом №2464.

Отже, за вказаних обставин та враховуючи приписи діючого у цій сфері законодавства, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є передчасними і необґрунтованими, в зв`язку з чим, не підлягають задоволенню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційних скаргах доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційних скарг, відповідно до ст.200 КАС України, залишає ці апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко