Справа № 812/266/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Шембелян В.С.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року справа №812/266/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів: Васильєвої І.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 р. у справі № 812/266/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Рубіжному Луганської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивач, ОСОБА_3) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (надалі - відповідач - 1, ДСА), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (далі - відповідач ТУ ДСА в Л.о.), третя особа,- Управління Державної казначейської служби України в м. Рубіжному Луганської області (надалі - Управління) про визнання протиправними дій відповідача-2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у квітні 2017 року виходячи з посадового окладу у 16000 грн. та зобов'язання відповідача здійснити донарахування та виплату суддівської винагороди за січень 2017 року виходячи з посадового окладу у 32000 грн., з урахуванням раніше сплачених сум та зобов'язання відповідача-1 виділити відповідачу-2 з бюджетної програми «Виконання рішень суддів на користь суддів та працівників апаратів суддів» для виплати донарахованої суддівської винагороди за січень 2017 року (а.с.2-8).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено повністю (а.с. 163-167).

В свою чергу, позивач, вважаючи вищезазначену постанову суду першої інстанції такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправомірно застосовано норму п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки, на її думку, зазначену норму не належить застосовувати до спірних правовідносин. Апелянт вказує, що за ч. 1 ст. 133 закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI, розмір посадового окладу судді місцевого суду обраховується з розміру мінімальної заробітної, яка у 2017 році становить 3200 грн., а тому, на переконання апелянта, відповідач-2 не може відмовляти позивачу у нарахуванні та виплаті винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за приписами ст.. 133 закону № 2453-VI, оскільки вказана стаття залишається чинною. Апелянт вважає недоречним посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного суду від 14.12.2011 року № 18-рп/2011, в якому надано офіційне тлумачення поняттю «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у статті 165 Податкового кодексу України, а в даній справі не є спірним питання ані щомісячне довічне грошового утримання, ані оподаткування такого утримання. На переконання апелянта, судом першої інстанції не застосовано рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) та від 10.03.2011 року у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05), які, на думку апелянта, мають суттєве значення для вирішення даної справи (а.с. 173-179)

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, позивач звернулась із заявою про розгляд справи у її відсутності.

За нормами статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, Указом Президента України № 484/2012 від 23 серпня 2012 ОСОБА_2 відповідно до статті 127 та частини 1 статті 128 Конституції України призначено строком на п'ять років на посаду судді Рубіжанського міського суду Луганської області (арк. спр. 11-15).

Відповідно до Наказу Рубіжанського міського суду Луганської області № 41-ОС від 27 вересня 2012 з 01 жовтня 2012 року позивач приступила до виконання обов'язків судді Рубіжанського міського суду Луганської області, з окладом згідно штатного розпису (а.с.16).

Відповідно до штатного розпису Рубіжанського міського суду Луганської області на 2017 рік посадовий оклад судді складає 16000,00 грн. (а.с. 102).

06 лютого 2017 року позивач звернулась до відповідача-2 із заявою щодо визначення розміру суддівської винагороди.

Відповідач-2, листом від 07.02.2017 № 268/17 повідомив позивача, що відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453, а саме: посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Регіональні коефіцієнти до посадового окладу не застосовуються. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн. Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774 установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

За таких обставин, відповідач-2 вказав, що ТУ ДСА в Луганській області здійснило нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу, виходячи з посадового окладу у розмірі 16000,00 гривень, на підставі положень чинного законодавства України та відповідних роз'яснень Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів (а.с. 19-20).

Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 07.02.2017 № 128/17вих розмір заробітної плати позивача за січень 2017 року склав: оклад (16 р.д.) -12 800,00 грн, відпускні (4 к.д.) - 3680,00 грн., вислуга років (15%) - 1920,00 грн., індексація - 157,44 грн., разом нараховано - 18557,44 грн. (а. с. 18).

Тобто, нарахування позивачу суддівської винагороди за січень 2017 року здійснено відповідачем, виходячи з посадового окладу в розмірі 16 000 грн.

Позивач із діями відповідача-2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у січні 2017 року виходячи з розміру посадового окладу - 16000 грн. не погодилась та звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Пунктом 7 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення статті 95 Конституції України, зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами та територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Відповідно до правової позиції Конституційного суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законом соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначено положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402).

Відповідно до частини 1 статі 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону № 1402, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № № 41- 45, стаття 529; 2015 рік, № № 18 - 20, стаття 132 із наступними змінами).

Так, згідно з частиною 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон №2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, чітко вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначено частиною 3 статті 133 Закону № 2453.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 призначена на посаду до набрання чинності Законом № 1402 та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що у своїй сукупності є підставою обрахунку її посадового окладу з огляду на розмір визначений частиною 3 статті 133 Закону № 2453.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Згідно зі статею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

В даному випадку, доцільним є врахування листа Державної судової адміністрації України № 11-2306/17 від 20 березня 2010 року у якому зазначено, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Відтак, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано дійшов до висновку позивач призначена на посаду судді Рубіжанського міського суду Луганської області до набрання чинності Законом № 1402 та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що у своїй сукупності є підставою обрахунку її посадового окладу з огляду на розмір, визначений частиною третьою статті 133 Закону № 2453.

Підсумовуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що у січні 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000 грн.

Вимога ОСОБА_4 про зобов'язання Державну судову адміністрацію виділити Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області з бюджетної програми «Виконання рішень суддів на користь суддів та працівників апаратів суддів» для виплати донарахованої суддівської винагороди за січень 2017 року також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від інших позовних вимог позивача.

Посилання апелянта на те, що у рішенні Конституційного суду від 14.12.2011 року № 18-рп/2011, останній надав офіційне тлумачення поняттю «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у статті 165 Податкового кодексу України, а в даній справі не є спірним питання ані щомісячне довічне грошового утримання, ані оподаткування такого утримання, тому посилання на зазначене рішення Конституційного суду України в постанові суду першої інстанції є недоречним, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Так, у пункті 3 вищевказаного рішення, Конституційний Суд України зазначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

В даному випадку, у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримували судді до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2016 рік"), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2017 рік").

Посилання позивача на рішення "Кечко проти України" є недоречним, оскільки в ньому Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік. Крім того, в ньому йшлося про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань а по цій справі колізія норм вирішена відповідно пріоритетності більш пізнього за часом Закону.

Крім, того слід зазначити, що саме в цьому рішенні ЄСПЛ, в § 23 суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними.

До того ж апелянт посилаючись на рішення ЄСПЛ від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява № 10972/05) невірно його трактує, оскільки саме в ньому зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Згідно з статтею 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Луганського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 р. у справі № 812/266/17 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий: Л.В. Ястребова

Судді: І.А. Васильєва

І.Д. Компанієць