Справа № 817/820/17
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2017 р.Р і в н е 817/820/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Наумчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 учасник АТО
до Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області
про визнання протиправним дій та зобов"язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області; зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області; а також зобов'язати відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області.

Позовні вимоги в повному обсязі підтримані представником позивача в судовому засіданні та обґрунтовані тим, що 13.02.2017 та 05.05.2017 відповідачем безпідставно та протиправно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області. Зазначена в якості підстави для відмови обставина, що бажана земельна ділянка не рекомендується для ведення особистого селянського господарства, є надуманою, позаяк дана ділянка віднесена до сільськогосподарських угідь і її цільового призначення ніхто не міняв. За наведеного просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що оскаржувані дії Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області є законними, а рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши подані письмові докази суд встановив наступне.

11.01.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області. До заяви додав: викопіювання наміченої земельної ділянки, довідку 6-зем, копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного коду та посвідчення учасника бойових дій. Заяву зареєстровано в Головному управлінні Держгеокадастру у Рівненській області 11.01.2017 за №У-131/0/5-17 (а.с.7).

У відповідь на вказану заяву Головне управління Держгеокадастру України у Рівненській області листом від 13.02.2017 відмовило у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с.8). Причиною відмови визнано ту обставину, що значна частина бажаної земельної ділянки представлена землями сільськогосподарського призначення зі складом угідь - піски. А оскільки відповідно до п.2 ст.171 Земельного кодексу України, ґрунти, що характеризуються негативними природними властивостями, низькою родючістю, а їх господарське використання за призначенням є економічно неефективним, відносяться до малопродуктивних земель і не рекомендуються для введення особистого селянського господарства, то Головне управління Держгеокадастру України у Рівненській області рекомендувало обрати ділянку в іншому масиві.

28.02.2017 позивач через Громадську організацію "Правозахисний контроль" звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), яка листом №26-28-0.13-4986/2-17 від 04.04.2017 повідомила, що Земельним кодексом України не передбачено заборони щодо передачі громадянам у власність малопродуктивних земель і доручила Головному управління Держгеокадастру України у Рівненській області у разі повторного надходження, зокрема заяви ОСОБА_3, забезпечити її розгляд у відповідності до законодавства (а.с.11).

Так, 12.04.2017 року ОСОБА_3 повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області. Заяву зареєстровано в Головному управлінні Держгеокадастру у Рівненській області 14.04.2017 за №Г-1724/0/5-17 (а.с.12).

На вказану заяву Головне управління Держгеокадастру України у Рівненській області листом надало відповідідь №Г-1724/0-0-3663/0/6-17 від 05.05.2017 повторно відмовило у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з тих самих підстав (а.с.13).

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктом 14 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що учасникам бойових дій надаються зокрема, пільги , щодо першочергового відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва городництва.

У відповідності до пункту "б" частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

При цьому, з огляду на зміст пункту "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі пункту "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини першої та сьомої статті 5 Закону України "Про особисте селянське господарство" для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про наявність можливості у позивача на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відтак, проаналізувавши норми Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 року та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №14 від 03.02.2015 року, суд дійшов висновку про наявність у відповідача повноважень щодо надання громадянам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, частина сьома статті 118 Земельного кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Жодної такої підстави у відповідача при розгляді заяв позивача про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області, не було.

З матеріалів справи встановлено, що обрана позивачем земельна ділянка обліковується за землями запасу Головинської сільської ради і відноситься до сільськогосподарських земель. При цьому, Головинська сільська рада не висловила жодних заперечень з приводу надання дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою (а.с.6).

Покликання відповідача на те, що значна частина бажаної земельної ділянки, це землі сільськогосподарського призначення зі складом угідь - піски, характеризується негативними природними властивостями, низькою родючістю, а їх господарське використання за призначенням є економічно неефективним, оскільки вони відносяться до малопродуктивних земель та не рекомендуються для ведення особистого селянського господарства, не може розглядатися як підстава для відмови у надання дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою, оскільки, по-перше, жодним законодавчим актом не передбачено заборони для передачі у власність громадянам малопродуктивних угідь, а по-друге, відповідачу взагалі не надано повноважень на власний розсуд відносити ті чи інші угіддя до малопродуктивних.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області є протиправними. А тому вказана вимога підлягає до задоволення, наряду з вимогою про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області.

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області прийняти рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільського району Рівненської області то суд зазначає наступне.

Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області у встановленому чинним законодавством порядку приймає відповідне рішення на власний адміністративний розсуд, тобто має певні дискреційні повноваження.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження полягають у виборі одного з юридично допустимих рішень, що кореспондується з конституційним принципом, закріпленим в статті 19 Конституції України, відповідно до якого, орган державної влади зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою дійсно відноситься до повноважень відповідача, тобто є дискреційними повноваженнями.

Водночас, частина 14, ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає, що учасникам АТО здійснюється першочергове відведення земельних ділянок.

Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У спірних правовідносинах відповідач Головне управління Держгеокадастроу в Рівненській області не має права відмовити позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки відсутня підстава для такої відмови, що свідчить про відсутність у відповідача можливості вибору конкретного рішення з певного кола варіантів на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням ж суду є перевірка відповідності прийнятого суб'єктом владних повноважень рішення критеріям правомірності, що визначені у статті 2 КАС України.

Суд бере до уваги, що Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області є органом державної влади, відповідно і дискреційні повноваження органів державної влади та спосіб їх здійснення повинні полягати виключно в межах принципу законності із застосуванням норм, що мають законну силу під час вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Недотримання цього принципу призводить до негативних наслідків у вигляді руйнування правових підвалин функціонування механізму органів державної влади, як окремих ланок.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1265а15 (яке є обовязковим для всіх судів в порядку ст.244-2 КАС України), Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним (що узгоджується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду України, того, що позивач звернувся до суб'єкта владних повноважень з приводу надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га (тобто в межах норм, встановлених п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України) для ведення особистого селянського господарства і отримав відмову, яка судом визнається протиправною, з урахуванням того, що підставами для відмови стали підстави що запропоновані землі є малопродуктивними, які суд вважає неправомірними, суд, виходячи з позовних вимог, обирає належний спосіб захисту порушеного права позивача.

Зазначене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії».

Суд вважає за необхідність зобов'язати Головне управління Держгеокадастроу в Рівненській області надати учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, не більше 2,0 гектара.

При цьому, суд зауважує, що оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими, чи абсолютними, та закінчуються з прийняттям таким органом виконавчої влади певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення, задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням адміністративного суду в дискрецію суб'єкта владних повноважень, а є гарантуванням дотримання прав і вимог законодавства та способом повного відновлення порушених прав та інтересів позивача, законності та справедливості в цілому, як це дозволено суду, зокрема, Конституцією України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вирішення питання про надання дозволу позивачу на розроблення проекту землеутрою, також підлягають до задоволення, оскільки в ході судового розгляду встановлено наявність порушеного права позивача у сфері публічно-правових відносин, неодноразові протиправні відмови в наданні такого дозволу від відповідача, а тому таке порушене право ОСОБА_3 підлягає судовому захисту в повному обсязі.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору, а відтак ст.94 КАС України не застосовується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки у власність площею 2,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільської району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 у власність площею 2,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільської району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 у власність площею 2,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с.Берестовець Костопільської району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, шляхом зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області подати у встановлений судом строк - не більше 90 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, звіт про виконання судового рішення відповідно до ст. 267 КАС України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Махаринець Д.Є.