Справа № 820/1116/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

11 липня 2017 року м. Київ К/800/23585/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в проведенні йому розрахунку та виплаті вихідної допомоги при виході у відставку, визнати його право порушеним, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області №04-50/489 від 19 вересня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 8 вересня 2016 року постановою Верховної Ради України у зв'язку з поданням заяви про відставку його було звільнено з посади судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області, а наказом Голови Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року №05-04/78 відраховано зі штату суду. При звільненні йому було виплачено належні суми, за виключенням вихідної допомоги, передбаченої частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Проте позивач вважає, що оскільки приписами Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності 1 квітня 2014 року, частину першу статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено, а тому положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» за своєю суттю є такими, що істотно порушують законодавчо визначені до цього гарантії незалежності суддів, зокрема взагалі скасовують право судді у відставці на отримання вихідної допомоги та спрямовані на ліквідування інституту відставки судді в цілому. Позивач стверджує, що очікувана ним вихідна допомога, що була гарантована державою у статті 43 Закону України «Про статус суддів» та статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції до 1 квітня 2014 року, відповідно, є правомірним «законним» очікуванням в розумінні статті 1 Першої протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що наказом начальника управління юстиції виконкому Харківської обласної державної адміністрації №02-7/107 від 13 грудня 1994 року на підставі рішення сесії Харківської обласної ради народних депутатів від 29 листопада 1994 року позивач був зарахований на посаду судді Близнюківського районного суду Харківської області з 10 грудня 1994 року. Постановою Верховної Ради України №12646-ХIV від 2 грудня 1999 року позивач обраний суддею безстроково. З 6 листопада 2012 року по 16 вересня 2016 року позивач обіймав посаду судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1514-VIII позивач був звільнений з посади судді у відставку.

Наказом Голови Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року №05-04/78 позивача виключено зі штату суду у зв'язку з поданням заяви про відставку та звільнення з посади судді.

28 лютого 2017 року позивач звернувся до начальника Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області із письмовою заявою про виплату суми вихідної допомоги.

Листом від 3 березня 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України відмовило позивачу у виплаті суми вихідної допомоги з посиланням на відсутність для цього правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI, в редакції, що діяла на момент звільнення позивача з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Крім того, суди виходили з того, що на момент звільнення позивача з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI втратили чинність на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, а тому не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин. До вказаних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача 8 вересня 2016 року, якими не передбачалась виплата вихідної допомоги при звільненні.

Також суди виходили з того, що рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №1-2/2013, суди виходили з того, що воно стосуються приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній до набуття чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», на підставі якого вищевказаний закон викладено в новій редакції.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, як на підставу виплати йому вихідної допомоги, суди визнали такі посилання необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Крім того, суди виходили з того, що на позивача не поширюються приписи частини першої статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, яка встановлює, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, оскільки відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень, цей закон набрав чинності 30 вересня 2016 року, тобто після звільнення позивача у відставку 8 вересня 2016 року.

Також суди виходили з безпідставності доводів позивача про те, що він набув право на виплату спірної допомоги ще до змін у законодавстві, оскільки при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, в редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ є такими, що істотно порушують законодавчо визначені до цього гарантії незалежності суддів, взагалі скасовують право судді у відставці на отримання вихідної допомоги та спрямовані на ліквідування інституту відставки судді в цілому.

Крім того, позивач посилається на те, що зміни до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ набрали чинності з 1 квітня 2014 року, в той час коли право на одержання вихідної допомоги та щомісячного довічного грошового утримання він набув задовго до вищевказаних змін 19 квітня 2008 року під час дії частини 3 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ в редакції Закону України від 24 лютого 1994 року №4015-ХІІ, а в подальшому на підставі частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції Закону України від 2 грудня 2010 року №2756-VI.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що на момент виходу позивача у відставку (прийняття Верховною Радою України відповідної постанови) Законом України «Про судоустрій і статус суддів» виплату такої допомоги не передбачено, а відтак, відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець