Справа № 820/1315/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 липня 2017 р. № 820/1315/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Старосєльцевої О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» № 34 від 29.11.2013 року громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову у видачі посвідки па постійне проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте за результатами розгляду її заяви від 16.03.2017 року та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 16.03.2017 року; стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Київський області на користь громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 640 гривень 00 копійок здійснених нею судових витрат; стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 640 гривень 00 копійок здійснених нею судових витрат; встановити судовий контроль за виконанням ГУ ДМС України в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області надати звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту встановлення нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.03.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої в порядку встановленої для її обміну. 24.03.2017 року останнім було повідомлено позивача, що керівництвом ГУ ДМС України у Харківській області прийнято рішення про відмову у видачі посвідки на постійне проживання в Україні. Позивачу також повідомлено, про те, що 29.11.2013 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято рішення № 34, яким скасовано гр. В'єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Представник позивача вважає оскаржувані рішення протиправними та таким, що підлягають скасуванню у судовому порядку.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області, проти позову заперечував, зазначив, що дозвіл на імміграцію був наданий позивачу без дотримання вимог законодавства, тому зазначений дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню на підставі п.6 ст.12 закону України "Про імміграцію".

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, проти позову заперечував, посилався на прийняття Управлінням ДМС України в Київській області рішення щодо скасування дозволу на імміграцію, тому ГУ ДМС України прийняло рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні позивача. За таких обставин просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2006 року позивач звернулась до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі Закону України «Про імміграцію» позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 28.08.2006 року.

У 2007 році позивач переїхав на постійне місце проживання до м.Харкова, де була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

10.03.2017 року позивач звернувся із заявою до Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківській області по факту втрати посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 28.08.2006 року.

14.03.2017 року висновком про наслідки розгляду матеріалу за заявою гр.ОСОБА_3 (представник за довіреністю ОСОБА_1) за фактом відсутності тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні, позивача було повідомлено, що серед знайдених та вилучених документів на ім'я гр.Вєтнаму ОСОБА_1 у Слобідському відділі поліції ГУ НП в Харківській області не значиться, перевірку по матеріалам припинено (а.с.18).

16.03.2017 року позивач звернувся з письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області, в якій на підставі ст.22 Постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року просив видати йому нову посвідку на постійне проживання в Україні, замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні КВ № 11667/56376 від 28.08.2006 року в порядку, встановленому для її обміну (а.с.20).

Листом від 27.03.2017 року № 04/1-6498 позивача було повідомлено, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин СРВ ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, якому рішенням ГУ ДМС України в Київській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну (а.с.21).

На виконання вимог ч.4 ст.11 КАС України судом було витребувано спірне рішення від 29.11.2013 року та висновок про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці Вєтнаму ОСОБА_1.

З наданих документів, судом встановлено, що 29.11.2013 року головним спеціалістом УДМС України в Київській області, за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію гр.Вєтнаму ОСОБА_1, складено висновок, в якому встановлено факт прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію в Україну з порушеннями вимог Закону України "Про імміграцію". Відповідно до даного висновку запропоновано скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці гр.Вєтнаму ОСОБА_1. (а.с.121-122).

Зі змісту вищезазначеного висновку судом встановлено, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є те, що неповнолітня дитина позивача на момент прийняття документів у її матері не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено його належність до громадянства України.

29.11.2013 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято рішення № 34 про скасування гр. В'єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну. (а.с.83).

Про існування даного рішення позивачу стало відомо 27.03.2017 року із листа Управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області №04/1-6498.

Таким чином, позивач звернувся до суду в межах визначених законом строку.

21.03.2017 року ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне (тимчасове) проживання на підставі п.п.6 п.17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 (а.с.107).

Суд, перевіряючи відповідність вчинених суб'єктом владних повноважень у спірних правовідносинах діянь вимогам ч.3 ст.2 КАС України, зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України "Про імміграцію» (далі Закон), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 1983 від 26.12.2002 року (далі Порядок).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до ст.6 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до п.п. 21-23 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п.22) ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Дослідивши текст спірного рішення суб'єкта владних повноважень судом встановлено, що відповідач прийняв рішення про скасування гр. СРВ ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію».

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, відповідачем в спірному рішенні не визначено фактичної підстави винесеного рішення, а відтак, не дотримано правила юридичної визначеності.

Відповідно п.21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Суд зазначає, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято 28.08.2006 року керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, а скасовано Управлінням державної міграційної служби України в Київській області.

Пунктом 19 Порядку №1983 визначено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття. Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов'язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Судом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну було прийнято суб'єктом владних повноважень 28.08.2006 року. Позивачем дане рішення було реалізоване у встановлений законом строк та отримано посвідку на постійне проживання в Україні.

Суд зазначає, що суб'єкт владних повноважень, приймаючи спірне рішення 29.11.2013 року №34 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача не врахував ту обставину, що вищезазначений акт суб'єкта владних повноважень станом на 29.11.2013 року вже втратив юридичну дію (внаслідок закінчення строку), тому відсутні підстави для його скасування.

У спірному рішенні також не зазначено дати з якої скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію. Не надано суду доказів існування підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВС України в Київській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних, у зв'язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про скасування Рішення ГУ ДМС України в Київській області про скасування дозволу на іміграцію в Україну від 29.11.2013 року №34 .

Стосовно позовної вимоги щодо скасування рішення Головного управління ДМС України у Харківській області про відмову у видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання визначається Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. N 251.(далі Порядок №251).

Відповідно п.22 Порядку №251 у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства може звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання. Про втрату посвідки іноземець та особа без громадянства або приймаюча сторона зобов'язані негайно повідомити органу Національної поліції за місцем її втрати та територіальному органу або підрозділу ДМС за місцем видачі посвідки, який інформує про це протягом п'яти днів ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Втрачена посвідка визнається недійсною та в разі її вилучення підлягає знищенню. Втрачена посвідка, що виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів надсилається для знищення за місцем її видачі.

Пунктом 15 Порядку №251 передбачено, що для обміну посвідки подаються:1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно п.11 Порядку №251 за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

Згідно п.17 Порядку №251 рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Як вбачається з матеріалів справи спірне рішення від 21.03.2017 року ГУ ДМС України у Харківській області прийнято на підставі пп.6 п.17 Порядку №251.

Судом встановлено, що фактичною підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні від 21.03.2017 року було рішення ГУ ДМС України в Київській області про скасування дозволу на постійне проживання в Україні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки рішення ГУ ДМС України в Київський області про скасування дозволу на постійне проживання в Україні підлягає визнанню протиправним та скасуванню, тому рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні від 21.03.2017 року також підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 за заявою від 16.03.2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

При цьому, суд не підміняє суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у діяльність суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, в частині зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, здійснити видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні позивачу суд відмовляє, проте, з метою повного захисту прав гр. Вєтнаму ОСОБА_1, виходить за межі позовних вимог та зобов'язує Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву від 16.03.2017 року щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_1.

Щодо вимог позивача, заявлених в порядку ст. 267 КАС України, відносно зобов'язання Головного управління ДМС України в Харківській області подати звіт про виконання постанови суду відразу після отримання її копії та встановлення судового контролю суд зазначає, що в силу положень ч.1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зазначене є правом суду, а не обов'язком, водночас, позивачем не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що зазначений відповідач може ухилятись від виконання судового рішення.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 267 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки судом в ході розгляду справи встановлено факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача як особи без громадянства, а відповідач як суб'єкт владних повноважень у порядку ч.2 ст.71 КАС України не довів правильності та обгрунтованості власних суджень, то позов належить задовольнити частково.

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Держаної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 34 від 29.11.2013 року громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову у видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте від 21.03.2017 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву від 16.03.2017 року щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, 11, ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2) сплачений судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок грн. грн. 00коп.).

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул.Римарська, 24, ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2) сплачений судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок грн. грн. 00коп.).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 18.07.2017 року.

Суддя Старосєльцева О.В.