Справа № 805/1729/17-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 р. Справа №805/1729/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 16 год. 39 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Молочної І.С.,

за участю секретаря судового засідання Зими М.О.,

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Гуценка Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції в Донецькій області (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) з вимогами:

1. визнати неправомірними дії Головного територіального управління юстиції в Донецькій області:

- щодо прийняття наказу №146/1 від 02.02.2017 року "Про виконання повноважень за посадою" в частині формулювання "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року" та не включенням часу відсторонення ОСОБА_3 від посади державного виконавця з 24.02.2011 року по 08.02.2017 року до стажу роботи на посаді державного виконавця та безперервного стажу;

- щодо прийняття наказу №188/3 від 20.02.2017 року в частині зменшення кількості днів основної щорічної відпустки за період з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року з 30 днів до 28 днів;

- щодо не надання ОСОБА_3 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати на оздоровлення до щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року;

2. скасувати абзац перший наказу Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 146/1 від 02.02.2017 року "Про виконання повноважень за посадою" в частині формулювання "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року";

3. зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області прийняти наказ про внесення змін до абзацу першого наказу № 146/1 від 02.02.2017 року, яким змінити формулювання з "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця" на "допустити ОСОБА_3 до виконання повноважень на посаді держаного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року";

4. зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області наказом № 146/1 від 02.02.2017 року включити період відсторонення ОСОБА_3 від посади державного виконавця з 24.02.2011 року по 08.02.2017 року включно до стажу роботи на посаді державного виконавця та безперервного стажу;

5. зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області надати ОСОБА_3 2 дні щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року до наданих 28 днів відпустки наказом №188/3 від 20.02.2017 року;

6. зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошову допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати до наданої наказом №188/3 від 20.02.2017 року щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням наданих уточнень позивач зазначив, що з відповідачем у трудових відносинах він перебуває з 23.03.2009 року. Наказом №199 від 24.02.2011 року позивач був відсторонений від виконання повноважень за посадою на підставі постанови слідчого прокуратури від 24.02.2011 року на час проведення досудового і судового слідства. 08.02.2016 року кримінальне провадження у відношенні позивача було завершено за реабілітуючими підставами - у зв'язку з відсутністю в діях кримінального правопорушення. Постановою слідчого від 30.01.2017 року позивач був поновлений на посаді держвиконавця та допущений до роботи; час, коли позивач не працював у зв'язку з відстороненням від посади, зарахований до загального стажу, стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. На виконання постанови слідчого від 30.01.2017 року відповідач видав наказ від 02.02.2017 року №146/1, щодо видання якого позивач в частині формулювання «вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою» вважає протиправним, оскільки вони суперечать ст. 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду». Також, позивач зазначає, що будучи незаконно відстороненим від посади він не мав змоги протягом декількох років використовувати його щорічні відпустки, проте відповідач не надавши йому такі відпустки за його заявою порушив приписи ст. 9 Закону України «Про відпустки» та ст. 82 КЗпП України. Позивач також вважає, що відповідач необґрунтовано зменшив його календарну відпустку з 30 днів до 28 днів за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року. Також позивач зауважує, що відповідач, надавши йому дві щорічні відпустки за різні періоди роботи, надав матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати тільки до відпустки за поточний період, та не надав її до відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року. Таким чином, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких вказує на те, що позивач не звільнився з роботи, на період його відсторонення від роботи за ним зберігалась посада, дія трудового договору не припинялась, а отже для визнання роботи колишньою не має підстав, як і для внесення інформації про недійсність запису про звільнення з роботи (посади). Відповідач наголошує, що спірний наказ повністю відповідає обставинам, які мали місце після того, як у позивача виникло право приступити до роботи. Відповідач також вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про не включення часу відсторонення його від посади до стажу роботи на посаді державного виконавця та непереривного стажу, оскільки у наказі вказано, що стаж державної служби ОСОБА_3 складає 07 років 10 місяців 16 днів, що безперечно свідчить про включення часу відсторонення від посади до стажу державної служби, а отже і до стажу роботи на посаді державного виконавця. Також відповідач зазначає, що в силу ст. 10 Закону України «Про відпустки» вимоги позивача про надання йому відпусток за період відсторонення від роботи є необґрунтованими. Крім того, відповідач вказує на те, що у 2017 році позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки, відтак вимоги закону виконано повністю. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_3 з 2009 року перебуває у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області.

Згідно наказу Головного управління юстиції у Донецькій області № 244 від 23.03.2009 року позивач призначений на посаду державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції 23.03.2009 року.

23.10.2009 року відповідачем винесено наказ № 1050 про переведення ОСОБА_3 на посаду державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції тимчасово, на період тимчасової відсутності у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною до фактичного виходу на роботу ОСОБА_5 з 26 жовтня 2009 року.

Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 24.02.2011 року № 199 ОСОБА_3, державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, відсторонено від виконання повноважень за посадою з 24.02.2011 року на період проведення досудового слідства та судового слідства. Підставою винесення даного наказу визначено постанову «Про відсторонення звинуваченого від посади» від 24.02.2011 року.

Постановою слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 30.01.2017 року ОСОБА_3 вирішено поновити на посаді та допустити до роботи державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відстороненого від посади 24.02.2011 року; час, протягом якого ОСОБА_3 не працював у зв'язку з відстороненням від роботи (посади), зарахувати як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу; постанову про скасування постанови про відсторонення від посади та поновлення на посаду від 16.01.2017 року вважати недійсною; копію постанови направити до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Жовтневого відділу ДВС м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, процесуальному керівнику Маріупольської місцевої прокуратури №1 та ОСОБА_3

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02.02.2017 року №146/1 вирішено вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 з 09.02.2017 року згідно зі штатним розписом; присвоїти ОСОБА_3 7 ранг державного службовця в межах категорії «В» посад державної служби з 09.02.2017 року; встановити ОСОБА_3 щомісячну надбавку за ранг та виплачувати з 09.02.2017 року у розмірі 400 гривень; встановити ОСОБА_3 та виплачувати з 09.02.2017 року щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 21% посадового окладу (стаж державної служби складає 07 років 10 місяців 16 днів). Підставою видання даного наказу визначено постанову слідчого від 30.01.2017 року, подання начальника управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Алексєєвої В.В., розрахунок стажу державної служби.

10.02.2017 року позивач звернувся до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про надання йому основної відпустки за період роботи з 01 січня 2011 року по 01 січня 2017 року починаючи з 20 лютого 2017 року та надання матеріальної допомоги на оздоровлення до основної відпустки за період з 01 січня 2011 року по 01 січня 2017 року. Зазначену заяву позивачем спрямовано поштою на адресу відповідача 11.02.2017 року.

15.02.2017 року Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області на адресу позивача направлено відповідь на його заяву від 10.02.2017 року, в якій роз'яснено порядок надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення.

17.02.2017 року позивачем засобами поштового зв'язку на адресу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області направлено заяву про надання основної щорічної відпустки за періоди: з 23.03.2010 року по 22.03.2011 року; з 23.03.2011 року по 22.03.2012 року; з 23.03.2012 року по 22.03.2013 року; з 23.03.2013 року по 22.03.2014 року; з 23.03.2014 року по 22.03.2015 року; з 23.03.2015 року по 22.03.2016 року; з 23.03.2016 року по 08.02.2017 року; з 09.02.2017 року по 08.02.2018 року починаючи з 20.02.2017 року.

Того ж дня позивачем направлено до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заяву про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення до основної щорічної відпустки за періоди з 23.03.2010 року по 22.03.2011 року; з 23.03.2011 року по 22.03.2012 року; з 23.03.2012 року по 22.03.2013 року; з 23.03.2013 року по 22.03.2014 року; з 23.03.2014 року по 22.03.2015 року; з 23.03.2015 року по 22.03.2016 року; з 23.03.2016 року по 08.02.2017 року; з 09.02.2017 року по 08.02.2018 року.

Наказом відповідача від 20.02.2017 року № 188/3 ОСОБА_3 надано невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року тривалістю 28 календарних днів та щорічну основну відпустку за період роботи з 09.02.2017 року по 08.02.2018 року тривалістю 30 календарних днів з 20 лютого по 20 квітня 2017 року включно.

Того ж дня наказом відповідача № 212/1 позивачу надано матеріальну допомогу на оздоровлення до відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

З огляду на часткове задоволення відповідачем заяв ОСОБА_3 останній звернувся із адміністративним позовом до суду, вбачаючи в зазначених рішеннях суб'єкта владних повноважень порушення своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Суд зазначає, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі - Закон №266/94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 6 даного Закону передбачено, що громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв'язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) - йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу. Робота (посада) надається громадянинові не пізніше ніж через один місяць з дня звернення, якщо воно надійшло протягом трьох місяців з дня набрання законної сили виправдувальним вироком або винесення постанови (ухвали) про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, запис про звільнення з роботи (посади), зроблений у трудовій книжці, визнається недійсним. На вимогу громадянина власник або уповноважений ним орган у триденний термін видає йому дублікат трудової книжки без запису, який визнано недійсним.

У зв'язку з винесенням 30.01.2017 року слідчим СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області постанови про поновлення позивача на посаді і допуск його до роботи Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області 02.02.2017 року винесено відповідний наказ №146/1.

Позивачем зазначений наказ оскаржується в першому абзаці його резолютивної частини. Так, позивач вважає, що відповідачем невірно сформульовано його текст, а саме: замість формулювання "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року" позивач вважає, що повинно бути зазначено "допустити ОСОБА_3 до виконання повноважень на посаді держаного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року".

При цьому, суд зауважує, що позивачем не наведено конкретної правової норми, яку порушено відповідачем при виданні спірного наказу в зазначеній частині, адже приписи ст. 6 Закону №266/94 не визначають певного порядку формулювання підстав для відновлення трудової діяльності працівника в разі його відсторонення на посаді. В зазначеній нормі мова йде про необхідність поновлення працівника внаслідок його звільнення через незаконне притягнення, зокрема, до кримінальної відповідальності, тобто дана стаття гарантує громадянинові поновлення насамперед його порушених трудових прав, не визначаючи обов'язку чіткого формулювання роботодавцем способу їх відновлення.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Суд констатує, що зазначений наказ винесено Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області в межах повноважень, наданих йому чинним законодавством України з урахуванням наявних у нього дискреційних повноважень.

Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов'язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за начальником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган в особі його керівника дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та, відповідно, уповноваженій цим органом особі певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Таке втручання не може бути виправданим з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Вказаний висновок обумовлений тим, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Адже принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

За висновком суду, визначене відповідачем формулювання першого абзацу резолютивної частини наказу №146/1 від 02.02.2017 року не спричинило будь-яких негативних наслідків, тобто не призвело до порушення прав та інтересів позивача, в той час як є реалізацією дискреційних повноважень з дотриманням принципів, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в зазначеній частині.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання неправомірними дій Головного територіального управління юстиції в Донецькій області щодо прийняття наказу №146/1 від 02.02.2017 року "Про виконання повноважень за посадою" в частині формулювання "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року"; скасування абзацу першого наказу Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 146/1 від 02.02.2017 року "Про виконання повноважень за посадою" в частині формулювання "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року" та зобов'язання Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області прийняти наказ про внесення змін до абзацу першого наказу № 146/1 від 02.02.2017 року, яким змінити формулювання з "вважати таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця" на "допустити ОСОБА_3 до виконання повноважень на посаді держаного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області з 09.02.2017 року" є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання неправомірними дій Головного територіального управління юстиції в Донецькій області стосовно невключення часу відсторонення ОСОБА_3 від посади державного виконавця з 24.02.2011 року по 08.02.2017 року до стажу роботи на посаді державного виконавця та безперервного стажу та зобов'язання Головного територіального управління юстиції в Донецькій області наказом № 146/1 від 02.02.2017 року включити період відсторонення ОСОБА_3 від посади державного виконавця з 24.02.2011 року по 08.02.2017 року включно до стажу роботи на посаді державного виконавця та безперервного стажу суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 7 Закону №266/94 термін перебування під вартою, термін відбування покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв'язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу.

Трудовий стаж робітників і службовців, а також стаж роботи осіб, які працювали на підставі членства (в кооперативі, колгоспі тощо), обчислений із зарахуванням періодів, зазначених у частині першій цієї статті, враховується при наданні робітникам, службовцям і зазначеним особам різних пільг і переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню. Робітникам і службовцям цей стаж враховується також при призначенні пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років.

З наказу відповідача від 02.02.2017 року №146/1 вбачається, що ОСОБА_3 встановлено та вирішено виплачувати з 09 лютого 2017 року щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 21% посадового окладу (стаж державної служби складає 07 років 10 місяців 16 днів.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що на посаді державного виконавця останній перебуває з 23.03.2009 року, що також підтверджується наказом відповідача №244 від 23.03.2009 року.

Враховуючи визначення відповідачем в спірному наказі стажу державної служби ОСОБА_3 у кількості 07 років 10 місяців 16 днів, є всі підстави стверджувати, що відповідачем включено до нього період відсторонення ОСОБА_3 від посади державного виконавця з 24.02.2011 року по 08.02.2017 року.

Крім того, зазначені обставини підтверджені представником відповідача в запереченнях проти позову та поясненнях, наданих під час здійснення судового розгляду даної справи.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача в зазначеній частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання неправомірними дії Головного територіального управління юстиції в Донецькій області щодо прийняття наказу №188/3 від 20.02.2017 року в частині зменшення кількості днів основної щорічної відпустки за період з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року з 30 днів до 28 днів та зобов'язання Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області надати ОСОБА_3 2 дні щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року до наданих 28 днів відпустки наказом №188/3 від 20.02.2017 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XIІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 10 цього Закону передбачено, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів.

Щодо застосування методу пропорційного розрахунку тривалості щорічної відпустки суд зазначає, що законодавець визначає необхідність його застосування виключено в разі відсутності у працівника шестимісячного терміну безперервної роботи на підприємстві.

Оскільки на момент виникнення у позивача права на відпустку за період з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року останній вже відпрацював у Жовтневому відділі державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції один рік, беручи до уваги те, що на момент виявлення позивачем бажання використати відпустку за вказаний період він мав безперервний стаж роботи в силу положень ст. 7 Закону №266/94, що, в свою чергу, підтверджено відповідачем визначенням стажу державної служби у кількості 07 років 10 місяців 16 днів, відповідачем неправомірно застосовано пропорційний розрахунок кількості днів щорічної основної відпустки ОСОБА_3 за період з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року та визначено її тривалістю 28 календарних днів замість належних 30 календарних днів.

Таким чином, на даний час позивач має право на 2 календарні дні щорічної основної відпустки за період з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року.

При цьому, суд звертає увагу на неправомірне зменшення відповідачем періоду для надання щорічної основної позивачу з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року замість належного з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року за наявності включеного періоду його відсторонення від посади до стажу державної служби.

Разом з тим, враховуючи те, що Законом України «Про відпустки» встановлено обмеження тривалості щорічних основної та додаткових відпусток працівника до 59 календарних днів, беручи до уваги факт надання наказом №188/3 від 20.02.2017 року позивачу частини щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року тривалістю 28 календарних днів та щорічної основної відпустки за період роботи з 09.02.2017 року по 08.02.2018 року тривалістю 30 календарних днів, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області надати ОСОБА_3 1 день щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року до наданих 28 днів відпустки наказом №188/3 від 20.02.2017 року.

При цьому, суд вважає, що саме такий спосіб судового захисту порушених прав та інтересів позивача спрямований на їх реальне відновлення.

Стосовно наявності у позивача права на грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати на оздоровлення до щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 24.02.2011 року суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XIІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Стаття 57 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (в редакції, чинній на момент надання позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017 році) державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до наказу №212/1 від 20.02.2017 року надано матеріальну допомогу на оздоровлення до відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Таким чином, відповідачем на виконання вимог законодавства здійснено нарахування та виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення до наданої йому наказом №188/3 від 20.02.2017 року відпустки.

Суд зазначає, що така виплата в розумінні норм діючого законодавства здійснюється один раз на рік, пов'язується з безпосереднім наданням працівнику щорічної відпустки та не залежить від періоду, за який надається така відпустка.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в розглядаємій частині не підлягають задоволенню.

В той же час, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на пункт 2 ст. 2 Закону №266/94, яким передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За приписами статті 3 Закону №266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Згідно ст. 4 Закону №266/94 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, на думку суду, позивач не позбавлений можливості відновлення своїх порушених прав шляхом ініціювання вимог щодо відшкодування майнової шкоди.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 цієї статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 2-14, 17, 18, 24, 71, 86, 94, 121, 122, 158-163, 167, 183-2, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області надати ОСОБА_3 1 день щорічної основної відпустки за період роботи з 23.03.2010 року по 23.03.2011 року до наданих 28 днів відпустки наказом №188/3 від 20.02.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Донецькій області (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 106 (сто шість) грн. 67 коп.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні 12.07.2017 року.

Повний текст постанови виготовлено 17.07.2017 року.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Молочна І. С.