Справа № 826/11304/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

28 лютого 2017 року м. Київ № 826/11304/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., при секретарі судового засідання Ферштей А.М., за участі представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Бойко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про направлення позову за підсудністю в адміністративній справі

за позовомОСОБА_3
до третя особаУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича щодо включення ОСОБА_3 до переліку пов'язаних осіб банку та не включення ОСОБА_3 до переліку вкладників ПАТ «Фідобанк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича виключити ОСОБА_3 з переліку пов'язаних осіб банку та подати до державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» додаткову інформацію щодо ОСОБА_3 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Фідобанк» за рахунок державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до: заяви про розміщення банківського депозиту №370365-980/2016 від 26.01.2016; заяви про розміщення банківського депозиту №370379-980/2016 від 26.01.2016; заяви про розміщення банківського депозиту №370394-980/2016 від 26.01.2016; заяви про розміщення банківського депозиту №370412-980/2016 від 26.01.2016; заяви про розміщення банківського депозиту №370431-980/2016 від 26.01.2016; заяви про розміщення банківського депозиту №370466-980/2016 від 26.01.2016.

Під час судового розгляду справи представником відповідача подано клопотання про направлення позову за підсудністю, в обґрунтування якого зазначено, що вказані позовні вимоги не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, вказавши на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14.

Представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з такого.

Слід одразу зазначити, що положеннями Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено направлення позову за підсудністю у разі неналежності його розгляду у порядку адміністративного судочинства. Натомість, у даному випадку провадження підлягає закриттю, у силу ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Поряд із цим, зазначена правова норма одночасно передбачає, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вище зазначені спірні правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить вирішувати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Проте, суд вказує, що застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у контексті спірних правовідносин є помилковим, виходячи з такого.

Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність визначена також ст. 1 вказаного Закону як неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

З наведеного слідує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку Господарського процессуального кодексу України.

Разом з тим, ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу на те, що у даній адміністративній справі вирішуються спірні відносини в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» який містить у собі спеціальні норми, якими, у свою чергу, врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Системний аналіз вказаних положень, дає підстави суду дійти до висновку, що у даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки, зокрема, у силу положень ст. 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у суді господарської юрисдикції.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким, у свою чергу, не передбачено порушення справи про банкрутство у суді господарської юрисдикції, а тому у спірних правовідносинах приписи Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застосуванню не підлягають.

Окремо, суд звертає увагу на п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», відповідно до якого адміністративним судам роз'яснено, що спори, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказані висновки кореспондуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 у справі №К/800/21063/15, №К/800/21185-15 (ЄДРСР №57283527), та позицією Київського апеляційного адміністративного суду, викладену в ухвалах від 13.07.2016 у справі №826/5998/16 та від 13.07.2016 у справі №810/968/16 (ЄДРСР №58952538).

Враховуючи наведене в сукупності, а також з метою дотримання положень ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 р. у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, та вирішення даної справи у порядку адміністративного судочинства.

Як наслідок, клопотання представника відповідача про направлення позову за підсудністю (закриття провадження у справі) задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича про направлення позову за підсудністю (закриття провадження у справі) відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги.

Суддя А.С. Мазур