Справа № 820/544/17
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

12 липня 2017 року м. Київ К/800/23454/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи: управління Державної міграційної служби України у Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області,

встановив:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, позов задоволено. Скасовано пункт 2 (підпункти 2.1-2.2) наказу Державної міграційної служби України від 23 травня 2016 року № 130 про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо громадянки В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами встановлено, що громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 у 1993 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року та працювала на заводі "Ленінська кузня". Згодом позивачка залишилася на постійне проживання в Україні.

18 серпня 2004 року громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 відділом громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на підставі Закону України «Про імміграцію» видно посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 з терміном дії «безстроково».

У зв'язку з досягненням 45-річного віку позивач 10 січня 2017 року звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

Листом від 17 січня 2017 року № 04/1-722 Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області повідомлено позивача, що за результатами розгляду заяви про обмін посвідки на постійне проживання в Україні здійснено перевірку, якою встановлено, що рішенням Державної міграційної служби України громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 скасовано посвідку на постійне проживання.

Пунктом 2 наказу Державної міграційної служби України від 23 травня 2016 року № 130 на підставі висновку управління Державної міграційної служби України Дніпропетровській області від 24 березня 2016 року скасовано повністю рішення відділу громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 18 червня 2004 року про видачу посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; видані на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18 червня 2004 року та серії НОМЕР_2 від 28 січня 2016 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню; начальнику Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної в підпункті 2.2 пункту 2 цього наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п.2 Наказу).

Перевіркою проведеною Головним управлінням Державної міграційної служби України в Київській області встановлено, що рішення про надання посвідки на постійне проживання в Україні було прийнято з порушенням вимог абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", а саме порушення позивачем терміну звернення із заявою про надання посвідки на постійне проживання.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений статтею 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні на момент його прийняття чинним законодавством передбачено не було. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом 3 пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

При наданні 18 червня 2004 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відділ громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення № 130 від 23 травня 2016 року про скасування рішення про документування посвідкою на постійне проживання від 18 червня 2004 року, однак за визначений проміжок часу не з'явилися обставини, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, які засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (далі - Порядок № 251) визначає механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно із статтею 9 Порядку № 251.

Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, вказані у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку. (пункт 16 Порядку № 251).

Пунктом 17 Порядку № 251 закріплено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою Державної міграційної служби, а у разі його відсутності - заступником Голови Державної міграційної служби чи начальником територіального органу або підрозділу Державної міграційної служби чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки (пункт 11 Порядку № 251).

Водночас, судами встановлено, що в листі Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 17 січня 2017 року не вказано жодної підстави для прийняття рішення про відмову в проведені оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, наведеної у пункті 11 Порядку № 251.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-III вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що спірний наказ було прийнято за наслідками перевірки проведення законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, проведеної управлінням Державної міграційної служби України в Київській області. За наслідками перевірки встановлено порушення вимог пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867 (зі змінами) наказом Голови Державної міграційної служби. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови Державної міграційної служби, визнаються недійсними та підлягають вилученню. Таким чином, спірний наказ повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятий у межах наданих повноважень.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи: управління Державної міграційної служби України у Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак