Справа № 815/2653/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2653/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з даним позовом до суду та просить визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року № 82, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2017 році вона звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте наказом №82 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області їй було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача вказаний наказ є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, так як вона є громадянкою Афганістану та має об'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціально групи - жінки. Крім того, в порушення норм законодавства ГУ ДМС України в Одеській області жодним чином не було враховано надану позивачем інформацію по країні походження, під час подання заяви про звернення, що призвело до неправильного вирішення справи. Також, відповідачем не було враховано, що рішенням ДМС України від 31 січня 2017 року №41-17 її дочку, з якою вона прибула на територію України, було визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

До судового засідання позивач та представник позивача не з'явились, надали до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях, в яких зазначив, що соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є відмінною з точки зору безпеки та перспективною в плані соціально-економічного розвитку, спостерігаються поступові тенденції щодо повернення шукачів захисту з Афганістану до країни громадянської належності з розвинених європейських країн. Крім того, на думку відповідача, історія позивача є надуманою, виїзд саме до України може бути пов'язаний з економічними або іншими причинами, з матеріалів справи не вбачається, що позивачка та члени її родини зазнавали переслідувань на батьківщині саме за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Також відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не підпадає під жоден із пунктів визначених главою ІІ ст.. 4 п. 1 Директиви Ради 2003/86/ЄС від 22 вересня 2003 року «Про право на воз'єднання сім'ї», оскільки право на воз'єднання сім'ї застосовується за будь-яких умов, до членів нуклеарної сім'ї, тобто подружньої пари та їх неповнолітніх дітей, проте позивач є матір'ю повнолітньої ОСОБА_2, яка є особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на думку відповідача, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області правомірно відмовило ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатковго захисту, оскільки позивач повторно звернулася до відповідача із тотожною заявою попередній заяві за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-сунітка.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що вона виїхала з території Афганістану 06.02.2012 р. авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи до Російської Федерації. Через півдоби перебування на території РФ, виїхала рейсовим автобусом до російсько-українського кордону та перетнула його 08.02.2012 року поза пунктом пропуску, після чого рейсовим автобусом дісталась до м. Одеси.

13 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулася за захистом до управління ДМС України в Одеській області в порядку Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 року № 727-14 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Після чого позивач та її син ОСОБА_3 звернулися до суду з адміністративними позовами, в яких просили суд визнати протиправними та скасувати рішення ДМС України від 19.12.2014 р. № 727-14 та від 19.12.2014 р. № 733-14, якими їм, відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; та зобов'язати надати захист в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року по справі № 815/574/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року (К/800/35819/15) постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року по справі № 815/574/15 залишено без змін.

23.05.2016 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, у якій зазначила, зокрема, що в Афганістані існує загроза життю усієї її родини.

23.05.2016 року за результатами розгляду особової справи № 2016OD0077 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок про відмову громадянинці Афганістану ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приймаючи до уваги висновок в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" наказом № 96 ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року позивачу відмовлено в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особова справа № 2016OD0077.

23.05.2016 року позивач отримала повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 202 від 23.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та звернулась до суду.

13 грудня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд по справі № 815/2559/16 прийняв постанову, якою скасував наказ Головного управління ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року №96 про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення набрало законної сили.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянуто справу громадянки Афганістану ОСОБА_1 та наказом від 03 травня 2017 року №82 відмовлено в прийнятті заяви про визання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 травня 2017 року позивач отримала повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 135 від 03.05.2017 року, не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду (а.с. 8-10 т.1).

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Виходячи із змісту частини 6 статті 5 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи громадянки Афганістану ОСОБА_1, здійснено на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року по справі №815/2559/16, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання особою яка потребує додаткового захисту, оскільки наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.05.2016 року № 96 прийнятий без урахування оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Таким чином, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 23.05.2016 року про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту з підстав, викладених у вказаній заяві.

Так, приймаючи наказ від 03 травня 2017 року №82 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській зазначив, що під час аналізу оновленої інформації по країні громадянської належності ОСОБА_1 встановлено, що соціально-політична ситуація у регіоні постійного проживання в Афганістан (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану. Крім того, вказано, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. За результатом першого звернення 13.04.2012 року з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, 19.12.2014 року ДМС України було прийнято рішення № 727-14 про відмову у наданні такого статусу. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року по справі № 815/574/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо оскарження рішення ДМС України № 727-14 від 19.12.2014 року відмовлено. Чергове звернення від 16.05.2016 року до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволили повторно розглянути заяву. Крім того, причиною виїзду з країни громадянської належності стало переслідування сина на установчі дані ОСОБА_3, проте зазаначений елемент був раніше проаналізований та визнано неправдоподібним. Додатково встановлено, що ОСОБА_3 повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та йому було відмовлено в прийнятті заяви відповідно до наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року №96, яке було підтримано Одеським окружним адміністративним судом, Одеським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом, що додатково підтверджує необгрунтованість історії переслідування (а.с. 43-45).

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до актуальної інформації по країні походження з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад. За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, яке скасовує та замінює собою відповідне Керівництво УВКБ ООН від 06 серпня 2013 року, вказано, що в офіційних заявах члени руху Талібан підкреслюють, що підтримують освіту і заявляють, що сприяння процесу освіти є однією з їх пріоритетних задач. У деяких регіонах АПФ сприяли відновленню роботи шкіл і початку занять, при цьому деякі помірні фракції талібів висловили підтримку освіти для дівчаток і жінок.

Також, згідно Керівництва УВКБ ООН, афганці, які клопочуть про надання міжнародного захисту в країнах-членах Європейського Союзу (ЄС), але не отримують статус біженця відповідно до Конвенції 1951 року , мають право на додатковий захист згідно зі статтею 15 Директиви ЄС 2011/95 / EU, якщо існує достатньо підстав вважати, що вони можуть зіткнутися з реальним ризиком серйозної шкоди в Афганістані. Заявники, в залежності від індивідуальних обставин справи, можуть потребувати додаткового захисту відповідно до пунктів (a) або (B) статті 15 на підставі того, що вони можуть зіткнутися з реальною загрозою стати жертвою таких форм заподіяння серйозної шкоди, як смертний вирок або його виконання; тортури, нелюдські або принижують гідність види поводження і покарання з боку держави, агентів держави або АПФ16.

Відповідно до Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародногозахисту» від 26.06.2013 року, з метою прийняття рішення щодо прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, щодо виникли або подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець, заява розглядається по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини, на які посилається позивач в своєму зверненні від 23.05.2016 року, як то небезпека та неможливість спокійно жити в Афганістані та переслідування талібами, не відрізняються від обставин, якими була обгрунтована заява про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 13.04.2012 року, оцінку яким було надано Одеським окружним адміністративним судом, Одеським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України (справа 815/574/15).

Також позивач не надала ані відповідачу, ані до суду доказів того, що до неї було застосовано будь-які тортури чи винесено смертний вирок.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно оформила необхідні візові документи для виїзду з Афганістану, безперешкодно разом із родиною покинула країну, а твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка їй загрожує в Афганістані є безпідставними і не має реального підґрунтя.

Що стосується тверджень позивача щодо того, що відповідачем не було враховано, що рішенням ДМС України від 31 січня 2017 року №41-17 її дочку, з якою вона прибула на територію України, було визнано особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що визнання дочки позивача - ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути підставою для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року №82, оскільки при подані ОСОБА_1 до міграційного органу заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.05.2016 року, яку повторно розглянуто управлінням, рішення ДМС України від 31 січня 2017 року №41-17 визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, не існувало, тому при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не міг врахувати вказані обставини.

Таким чином, надання дочці ОСОБА_1 статусу особи, яка потребує додаткового захисту, не є достатньою підставою для задоволення вимоги позову про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому позивач має право повторно звернутися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з відповідною заявою із зазначенням вказаних підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що рішення Головного управління ДМС України в Одеській області від 03 травня 2017 року №82 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи ввищевикладене, суд дійшов до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року № 82 є правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, ч.6 ст. 128, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року № 82, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Суддя О.А. Левчук