Справа № 357/11099/16-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 липня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області та Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління у Київській області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа: Білоцерківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення в частині,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Узинський цукровий комбінат» (далі - позивач) звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області (далі - відповідач), третя особа: Білоцерківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача № 35-375, прийнятого 21 липня 2015 року на тридцять п'ятій сесії шостого скликання в частині внесення змін до п. 4.2 рішення Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області № 31-340 від 31 грудня 2014 року, яким вирішено викласти його у наступній редакції: «Ставка земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності), встановлюється у розмірі 3 (трьох) відсотків від їх нормативної грошової оцінки».

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю постановою від 17 лютого 2017 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких просять суд апеляційної інстанції скасувати постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2017 року та постановити нову про відмову у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. На думку апелянтів, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач у своїй господарській діяльності користується земельними ділянками на праві постійного користування ними, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІІ-КВ № 000494 від 14 лютого 1997 року, який був виданий Узинською міською радою народних депутатів Білоцерківського району Київської області.

Рішенням відповідача № 31-340 від 31 грудня 2014 року, орендна плата за використання землі була встановлена на рівні 1 % від нормативно-грошової оцінки землі.

04 жовтня 2016 року на адресу позивача надійшов лист від третьої особи № 9680/10-02-12-02 від 30 вересня 2016 року про те, що позивачем неправильно було розраховано річну суму земельного податку за 2016 рік, оскільки вона повинна була складати не 1 %, а 3 % від нормативно-грошової оцінки землі.

Як встановлено судом, 21 липня 2015 року на тридцять п'ятій сесії шостого скликання Узинською міською радою Білоцерківського району Київської області було прийнято рішення «Про внесення змін до рішення Узинської міської ради від 31 грудня 2014 року № 31-340 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Узин», а саме пункт 4.2. рішення Узинської міської ради № 31-340 від 31 грудня 2014 року викладено в наступній редакції: «Ставка земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності) встановлюються у розмірі 3 (трьох) відсотків від їх нормативної грошової оцінки».

Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду першої інстанції за захистом своїх прав та законних інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до п. 270.1 статті 270 ПК України, об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пунктів 10.1 та 10.2 статті 10 ПК України, до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п. 10.2 ст. 10 ПК України податок на майно в частині плати за землю належить до місцевих податків.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання щодо встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 3.1 ст. 3 ПК України визначено, що податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України: чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Пунктом 5.2 статті 5 ПК України передбачено, що в разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (п. 7.3 ст. 7 ПК України).

У ст. 4 ПК України визначено основні засади податкового законодавства України та в пп. 4.1.9 п.4.1 вказаної статті закріплено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема на принципі стабільності.

Відповідно до вказаного принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з пп. 12.5.1, 12.3.2 та 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

У п. 12.5 ст. 12 ПК України визначено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що місцеві податки і збори та їх ставки повинні встановлюватися місцевими радами не пізніше, ніж за шість місяців до початку бюджетного року, тобто не пізніше 30 червня, а відповідне рішення ради має бути офіційно оприлюднено до 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

Порушення зазначеного порядку призведе до нехтування принципу стабільності податкового законодавства, який має на меті встановлення незмінних умов оподаткування протягом бюджетного періоду та становить основоположні засади фіскальної системи.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2016 році, у тому числі плати за землю, оскаржуване рішення мало бути прийнято місцевою радою до 15 липня 2015 року, що узгоджується з нормами Бюджетного та Податкового кодексів України. Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення було прийняте відповідачем 21 липня 2015 року, що не відповідає вимогам податкового законодавства.

При цьому, колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в п. 34 рішення у справі «Сєрков проти України», в якому Суд підкреслив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції та відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

У п. 36 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, Суд зобов'язаний переконатися у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

Виходячи зі значення законодавства в широкому розумінні, відповідно до якого воно включає всю сукупність нормативно-правових актів, колегія суддів ще раз підкреслює важливість і необхідність дотримання органами місцевого самоврядування основоположних засад податкового законодавства при встановленні місцевих податків та їх ставок.

Таким чином, законодавчо визначені повноваження відповідача щодо встановлення місцевих податків і зборів не звільняють його від обов'язку дотримуватися норм ПК України при прийнятті відповідних рішень.

Крім того, відповідач звертав увагу суду на те, що оскаржуване рішення було оприлюднено відповідачем на їх офіційному веб-сайті, що на їх думку підтверджує законність прийняття даного рішення. На підтвердження цього, відповідач надав суду апеляційної інстанції скрін-шот з власного сайту.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

У ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 року № 1160-1V (далі - Закон № 1160-1V) визначено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

Згідно зі ст. 12 зазначеного Закону регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача № 35-375 від 21 липня 2015 року є регуляторним актом у розумінні ст. 1 Закону № 1160-ІV та підлягає офіційному оприлюдненню саме в друкованих ЗМІ, що в даному випадку відповідачем здійснено не було, а отже, його не доведено до відома населення у порядку, передбаченому законодавством, та порушено законодавчо визначену процедуру його прийняття.

Приходячи до такого висновку, судова колегія враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що рішення ради про встановлення місцевих податків було оприлюднено на офіційному веб-сайті, що на їх думку, підтверджує законність дій при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не звільняється від обов'язку виконувати вимоги Закону № 1160-ІV.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено, що спірне рішення було належним чином та в строки, встановлені законодавством, офіційно оприлюднене та доведене до відома платників податку.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що відповідно до ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», кожен проект регуляторного акта, що внесений на розгляд до сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, подається до відповідальної постійної комісії для вивчення та надання висновків про відповідність проекту регуляторного акта вимогам статей 4 та 8 цього Закону.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин, а саме: відсутній аналіз регуляторного впливу.

Колегія суддів звертає увагу на те, відповідач не надав суду жодних доказів того, що оскаржуване рішення приймалося ним на підставі експертних висновків та аналізу регуляторного впливу, що є порушенням вимог ст. 34, 36 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Що стосується доводів апелянтів про те, що Білоцерківською об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління ДФС у Київській області на підставі рішення відповідача від 21 липня 2015 року було прийнято податкове повідомлення рішення № від 11 листопада 2016 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «земельний податок з юридичних осіб» у розмірі 2 481 037, 80 грн., з яких: 1 984 830, 24 грн. за основним платежем; 496 207, 56 грн. за штрафними санкціями, то колегія суддів зазначає, що дане податкове повідомлення - рішення було скасовано в судовому порядку.

Так, у справі № 810/4099/16 Київський окружний адміністративний суд 20 грудня 2016 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» - задовольнив. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області № від 11 листопада 2016 року.

06 червня 2017 року Київський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишив без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року - без змін.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки оскаржуване рішення не було оприлюднено в порядок та строки, визначені чинним законодавством України. Таким чином, позивач обґрунтовано зазначив, що про існування оскаржуваного рішення йому стало відомо лише 04 жовтня 2016 року з листа третьої особи № 9680/10-02-12-02 від 30 вересня 2016 року. Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 07.10.2016 року, що підтверджується штампом суду на позовній заяві.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не пропустив шестимісячний строк звернення до суду, визначений ст. 99 КАС України.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області та Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст ухвали виготовлено 19.07.2017 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.