Справа № 816/982/17
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2017-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/982/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Супруна Є.Б., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

20 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (надалі - відповідач, ТУ ДСА в Полтавській області), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області , в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік", за період з 01.01.2017 по 31.05.2017;

- стягнути з ТУ ДСА в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, включаючи її складові, виходячи із щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000,00 гривень;

- зобов'язати ТУ ДСА в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи із щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01.06.2017;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов'язати ТУ ДСА в Полтавській області в місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

У судове засідання позивач не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, при цьому позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечень проти розгляду справи в порядку письмового провадження не висловив. У письмових запереченнях проти позову просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Вказував, що позивач отримувала суддівську винагороду у відповідності до норм діючого законодавства, як суддя, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання.

Третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечила, надіславши клопотання про розгляд справи відповідно до норм чинного законодавства без участі його повноважного представника.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 Указом Президента України "Про призначення суддів" №352/2013 від 27.06.2013 призначена на посаду судді Ворошиловського районного суду м. Донецька строком на п'ять років (а.с. 35-36).

Указом Президента України "Про переведення суддів" №564/2015 від 26.09.2015 позивача переведено у межах п'ятирічного строку на роботу на посаді судді Ленінського районного суду м. Полтави (а.с. 37-39).

Наказом в.о. голови Ленінського районного суду м. Полтави №52-ОС від 06.10.2015 позивач була зарахована на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтави з 06.10.2015 за переведенням з Ворошиловського районного суду м. Донецька (а.с. 40).

Згідно з наказом голови Ленінського районного суду м. Полтави від 21.09.2016 №25-ОС ОСОБА_1 приступила до виконання обов'язків голови суду з 21.09.2016 строком на 2 роки, але не більше як на строк повноважень судді. Цим же наказом позивачу встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10 відсотків посадового окладу з 21.09.2016 (а.с. 41).

Згідно штатного розпису Ленінського районного суду м. Полтави на 2017 рік посадові оклади суддів затверджені на рівні 16 000 грн. (а.с. 57).

Відповідно до наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 30.06.2016 №13-ОС з 02.07.2016 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу у зв'язку з наявністю стажу роботи станом на 01.07.2016 3 роки (а.с. 42).

За змістом пояснень до бухгалтерського розрахунку ТУ ДСА в Полтавській області, а також наявних в матеріалах справи розрахункових листів (а.с. 62-65), суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 31.05.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1 600,00 грн., визначених згідно з п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Доплата за вислугу років позивачу нараховувалася виходячи із цього ж окладу у розмірі 15% посадового окладу, доплата за перебування на адміністративній посаді - 10% посадового окладу.

Також у спірному періоді позивачу надавалися відпустки, а саме:

1) згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 09.03.2017 №15-В (а.с. 43) - частина щорічної основної відпустки за період роботи з 06.10.2015 по 05.10.2016 тривалістю один календарний день (1 робочий) день 10.03.2017;

2) згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2017 №19-В (а.с. 44) - частина невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 06.10.2017 по 05.10.2016 тривалістю 9 календарних (4 робочих) дні з 15.04.2017 по 23.04.2017 та частина щорічної основної відпуски за період роботи з 06.10.2016 до 05.10.2017 тривалістю 5 календарних (5 робочих) дні з 24.04.2017 по 29.04.2017 включно; згідно з наказом від 28.04.2017 №26-В голову суду ОСОБА_1 відкликано із щорічної основної відпустки на 1 календарний день 28.04.2017 у зв'язку з виробничою необхідністю (а.с. 45);

3) згідно наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 24.05.2017 №31-В (а.с. 46) - частина щорічної основної відпустки за період роботи з 06.10.2016 до 05.10.2017 тривалістю один календарний (1 робочий) день 25.05.2017.

Щорічна відпустка у вказаних періодах також оплачувалися позивачу із розрахунку окладу в розмірі 16 000 грн.

Крім того, у відповідності до наказу голови Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2017 №3-ОС ОСОБА_1 надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а.с. 47).

Як слідує із розрахункового листа за квітень 2017 року (а.с. 65) позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за видом нарахування "018" у розмірі додаткового посадового окладу - 16 000 грн.

ОСОБА_1 не погодилася із розміром здійснених нарахувань, посилаючись на частину першу статті 133 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, якою встановлено, що суддівська винагорода регулюються цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст. 133 цього ж Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, тоді як розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01.01.2017 встановлено у розмірі 3 200 грн. Вказувала, що можливе посилання відповідача, у випадку заперечення проти позову, на норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774 від 06.12.2016 є помилковим, оскільки розмір суддівської винагороди та її складові регулюються виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, в який будь-яких змін внесено не було. Вказувала, що посилання відповідача на лист ДСА України від 13.01.2017 №11-256/17 "Про оплату праці" є недоречним, оскільки нарахування суддівської винагороди не здійснюється на підставі листів ДСА, в яких останній на свій розсуд тлумачить норми законів України. З аналогічних підстав вважала безпідставним посилання на лист Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 №9567/0/2-17/28. Також позивач посилалася на висновки Конституційного Суду України у рішеннях від 08.06.2016 №4-рп/2016 та від 03.06.2013 №3-рп/2013, в яких останній наголошує, що конституційний статус суддів передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя, а будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Позивач вважає практику ТУ ДСА у Полтавській області щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за спірний період неправомірним втручанням у її право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, посилаючись на висновки Європейського суду з прав людини, викладені, зокрема, у рішенні від 10.03.2011 "Сук проти України" та у п. 23 рішення у справі "Кечко проти України", згідно якого органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у …виплатах доки відповідні положення законодавства є чинними.

У свою чергу ТУ ДСА в Полтавській області у письмових запереченнях проти позову (а.с. 67-70) вважає позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачені Конституцією та законами України. Відповідач вказує, що діяв, зокрема, у відповідності до роз'яснень ДСА України, викладених у листі 20.03.2017 №11-2306/17 "Про оплату праці" (а.с. 73). ДСА у цьому листі роз'яснило, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. При цьому з 01.01.2017 в штатному розписі чисельність суддів слід розподіляти на три категорії:

- судді, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з посадовим окладом 16 000 грн. для місцевих судів та 17 600 грн. для апеляційних судів;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) збільшеного на відповідний регіональний коефіцієнт;

- судді, які станом на 01.01.2017 пройшли кваліфікаційне оцінювання та не здійснюють правосуддя в суді з розміром нового базового посадового окладу (для місцевих судів - 24 000 грн., для апеляційних судів - 40 000 грн.) без застосування відповідного регіонального коефіцієнту.

Тож оскільки ОСОБА_1 належить до першої категорії вищевказаної класифікації (як суддя, яка не пройшла кваліфікаційне оцінювання), то суддівська винагорода їй у спірний період нараховувалася виходячи із посадового окладу у розмірі 16 000,00 грн. відповідно до п. 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, згідно з яким до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (ст. 133 - у розмірі 10 мінімальних заробітних плат). Також відповідач посилався на висновки Конституційного Суду України у рішеннях від 25.01.2012 №3-рп/2012 та від 26.12.2011 №20-рп/2011, згідно яких держава забезпечує загальносуспільні потреби у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи із фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами і прагнути до збалансованості бюджету. Механізм реалізації соціально-економічних прав (які не є абсолютними) може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить із такого.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VІІІ, який спрямований на проведення судової реформи в Україні та забезпечення незалежної судової влади.

Частиною другою статті 130 Конституції України (в редакції вищевказаного Закону) визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У зв'язку з набранням чинності змін до Конституції України, внесених вищезазначеним Законом (щодо правосуддя), одночасно 30.09.2016 набрав чинності і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (надалі - Закон №2453).

Так, відповідно до статті 133 Закону №2453 суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 133 Закону №2453).

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону №2453).

За змістом ч. 5 ст. 133 цього ж Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Таким чином, у спірному періоді суддівська винагорода визначалася статтею 133 Закону №2453 виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, що набрав чинності 01.01.2017, у 2017 році установлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня - 3 200 грн.

Отже, аналіз вищевикладених норм свідчить на користь висновку про те, що суддівська винагорода з 01.01.2017 повинна обчислюватися із розміру посадового окладу в сумі 32 000 грн. (3200 грн. х 10).

Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 01.01.2017, законодавцем змінено підходи до визначення мінімальної заробітної плати, зокрема шляхом:

- запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати (як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою);

- встановлення мінімального посадового окладу у розмірі, не меншому від прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при побудові схем посадових окладів, визначенні плати за надання адміністративних послуг, судового збору, суми податків тощо.

При цьому, з метою приведення у відповідність системи оплати праці, зокрема, працівників, які отримують заробітну плату з Державного бюджету України, даним Законом внесено зміни до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII, Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ та ін. в частині визначення порядку оплати праці працівників публічної служби з прив'язкою їх посадових окладів до прожиткового мінімуму, а не до мінімальної заробітної плати, як це було до внесених змін.

Однак, цим Законом не внесено змін до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІІІ, а згідно зі ст. 133 Закону №2453 (в редакції станом на момент розгляду даної справи судом) посадовий оклад для цілей визначення суддівської винагороди залишився прив'язаним до 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Другим реченням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищевказаного Закону встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, за змістом письмових заперечень та пояснень до бухгалтерського розрахунку заробітної плати позивача, ТУ ДСА у Полтавській області пояснює, що відповідачем застосовується для обчислення суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, із посадового окладу згідно зі ст. 133 Закону №2353 (тобто 10 мінімальних заробітних плат). Однак, застосовуючи розмір мінімальної заробітної як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення - 1600 грн., що у підсумку складає 16 000 (10 мінімальних заробітних плат х 1600 грн.).

Тож, за логікою ТУ ДСА у Полтавській області, існує правовий конфлікт (конкуренція норм закону) щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати (3200 грн. чи 1600 грн., визначених відповідно ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" та пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ).

Вирішуючи дане питання, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (в редакції Закону №1774-VIII від 06.12.2016) мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно з ч. 1 ст. 10 цього ж Закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України "Про оплату праці").

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України до предмету регулювання закону про Державний бюджет України віднесено визначення розміру мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 3200 грн., у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 грн.

Будь-яких змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати у зв'язку з набранням із 01.01.2017 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ не вносилося.

Застосування "розрахункової величини мінімальної заробітної плати" (термін, яким оперує відповідач на підставі п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ) до обчислення суддівської винагороди суперечить положенням Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ.

А відтак суд відкидає доводи відповідача з приводу застосовності до спірних правовідносин розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат до приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-V, встановленого другим реченням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення - 1600 грн.

Із аналізу вищенаведеного слідує, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій (ч. 2 ст. 130 Конституції України, ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ), яка складається із посадового окладу, який поставлено в залежність від мінімальної заробітної плати (ч. 3 ст. 133 Закону №2453 - 10 мінімальних заробітних плат), розмір якої у свою чергу встановлюється виключно законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оплату праці", п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України), а зміни розміру останньої іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 10 Закону України "Про оплату праці").

Приймаючи до уваги той факт, що у спірному періоді а ні до ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, а ні до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ зміни в установленому порядку законодавчої техніки на вносилися, суд погоджується із доводами позивача про те, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обчислюватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону №2453) відповідно до розміру встановленого ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ - 3200 грн.

За таких обставин суд вважає, що позивач принаймні мала "законні сподівання" на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. У контексті наведеного суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Концепція "законних очікувань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у своїй судовій практиці, в т.ч. у рішеннях винесених щодо України.

Так, за практикою ЄСПЛ за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватися статтею 1 Першого протоколу Конвенції, якщо, зокрема у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань. Тобто, якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні виплати таке законодавство розцінюється як таке, що створює право власності для відповідної категорії осіб.

ЄСПЛ погоджується, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (рішення ЄСПЛ від 02.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) п. 22-23).

В даному випадку суд поділяє погляди ЄСПЛ з цього питання та не заперечує, що законодавець може змінювати розмір суддівської винагороди, але виключно у порядку внесення змін у відповідний закон про судоустрій, що підлягає застосуванню у спірних відносинах.

З урахуванням наведеного, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА в Полтавській області щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 31.05.2017.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, включаючи її складові, виходячи із щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000,00 грн суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше я за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Між тим, оскільки спірні суми не були нараховані позивачу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо їх стягнення. Натомість, задля повного захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов'язання ТУ ДСА у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01.01.2017 по 31.05.2017 у розмірі, встановленому ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді.

Позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов'язання ТУ ДСА в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII в частині нарахування суддівської винагороди починаючи з 01.06.2017, задоволенню не підлягає, оскільки судове рішення є наслідком чинного правового регулювання та спрямоване на відновлення порушених прав, свобод та інтересів, а тому таке рішення не може регулювати суспільні відносини в майбутньому.

В адміністративному позові позивач також просила допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 156 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи ту обставину, що судом питання про стягнення суддівської винагороди не вирішувалося, натомість в якості належного способу відновлення порушеного права визначено зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити суми грошового утримання, вимога про допуск до негайного виконання постанови суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягає.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

Зважаючи на той факт, що зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення, за приписами ч. 1 ст. 267 КАС України, є правом, а не обов'язком суду, відповідну вимогу позивача, за відсутності будь-яких обґрунтувань, суд залишає без задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області в частині не здійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави Чистик Ірині Олегівні суддівської винагороди виходячи з посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 31.05.2017.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01.01.2017 по 31.05.2017 у розмірі, встановленому ч.ч. 2, 3, 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VІІІ, з урахуванням здійснених виплат ОСОБА_1 у вказаний період.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.

Суддя Є.Б. Супрун