Справа № 815/2008/15
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року м. Київ К/800/4055/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

06 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 27 лютого 2015 року №79-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а в справі прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 липня 2016 року суддею ОСОБА_2 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2016 року касаційна скарга № К/800/4055/16 ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у вказаній справ у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_2 була розподілена на розгляд судді-доповідачу Заїці М.М.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав, які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України, для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженець населеного пункту Коестан провінції Капіса, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, який 10 грудня 2012 року покинув країну походження авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ) маючи паспорт з візою на в'їзд до Російської Федерації.

На території Російської Федерації позивач перебував протягом 15 діб, після чого нелегально виїхав у бік російсько-українського кордону. Державний кордон України перетинав нелегально, поза пунктом пропуску, 30 грудня 2012 року, після чого позивача разом із рідним братом відвезли на промисловий ринок « 7 км» у м. Одесі.

08 січня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача рішенням Державної міграційної служби України №79-15 від 27 лютого 2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 в протоколі співбесіди зазначив, що покинув Афганістан тому, що відмовив представникам руху Талібан у співпраці, а саме закладання вибухівки до приміщення школи в якій він разом з братом працювали охоронцями, таким чином виник високий ризик стати об'єктом переслідування, однак, жодних документів, які могли б ідентифікувати його особу або ж підтвердити факт достовірності його тверджень, а саме працевлаштування в школі та переслідування представниками руху Талібан, позивач до суду не надав.

Крім того, позивач отримав візу для виїзду з Афганістану до Російської Федерації, при цьому не мав ніяких зауважень та перешкод при перетині кордону від представників влади Афганістану.

Отже, як вірно досліджено судами попередніх інстанцій, позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Афганістану добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року необхідно залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими та постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий М.М. Заїка

Судді А.Ф. Загородній

М.І. Мойсюк