Справа № 803/452/17
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2017-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокуЛьвів№ 876/6918/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Костіва М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2017р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширського районного суду Волинської обл., Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. про визнання відмови протиправною, зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні у відставку,-

В С Т А Н О В И Л А:

31.03.2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною відмову відповідачів Камінь-Каширського районного суду Волинської обл., Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. щодо невиплати йому при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; зобов'язати відповідачів в межах їх компетенції виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.3-5).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2017р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною відмову відповідачів Камінь-Каширського районного суду Волинської обл., Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. у виплаті ОСОБА_1 при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; зобов'язано відповідачів виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судовий збір в розмірі 640 грн. із кожного (а.с.47-51).

Не погодившись із постановою суду, її оскаржив відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл., який покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення у справі, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову (а.с.62-67).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що питання про звільнення позивача з посади судді було розглянуто Верховною Радою України 22.09.2016р., в подальшому наказом голови Камінь-Каширського районного суду Волинської обл. № 13-02-04 від 03.10.2016р. позивача відраховано зі штату суду. На час прийняття вказаної постанови парламенту ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила чинність згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (набрав чинності з 01.04.2014р.).

Окрім цього, наказ голови суду № 13-02-04 від 03.10.2016р. не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу спірної допомоги; остання за своєю природою не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не носить постійного характеру.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, а відтак на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Також на розгляд апеляційного суду надійшло 18.07.2017р. клопотання позивача про відкладення судового розгляду справи (а.с.85-86).

Разом з тим, вказане клопотання належить відхилити, оскільки відповідно до 4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Окрім цього, будь-яких підтверджуючих документів щодо погіршення стану здоров'я позивача (повідомлений про час розгляду справи 24.06.2017р. - а.с.79) апеляційному суду не представлено, через що таке клопотання слід вважати необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 18.07.1983р. по 03.10.2016р. працював суддею Камінь-Каширського районного суду Волинської обл.

Постановою Верховної Ради України № 1600-VІІІ від 22.09.2016р. «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Камінь-Каширського районного суду Волинської обл. у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.14-15).

Наказом голови Камінь-Каширського районного суду Волинської обл. № 13-02-04 від 03.10.2016р. позивача звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.16-19).

При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до 27.03.2014р., через що ОСОБА_1 звертався до відповідачів із заявами, в яких просив вирішити питання про нарахування і виплату йому вихідної допомоги. Разом з тим, таку виплату йому не проведено (а.с.8-13).

Вирішуючи наведений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Пунктом 28 розділу II Закону України від 27.03.2014р. «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності з 01.04.2014р., у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» статтю 136 виключено. Законом України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 28.03.2015р., яка визначена Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII від 12.02.2015р. не передбачено виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

У зв'язку з прийняттям Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів», який набув чинності з 30.09.2016р., статтею 143 відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01.04.2014р. по 30.09.2016р. було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Разом з тим, на підставі прямих норм Конституції України позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень Основного Закону - Конституції України.

У зв'язку з цим судді, які вийшли у відставку в період з 01.04.2014р. по 30.09.2016р. не можуть мати менше прав ніж судді, які вийшли у відставку до 01.04.2014р. або після 30.09.2016р.

Також в контексті вимог принципу верховенства права суд вважає, що положення Законів України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та «Про забезпечення права на справедливий суд», якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції є невірними, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Конституції України та нормами Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України підставою звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно з ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час подання позивачем заяви про звільнення) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

У зв'язку із подачею заяви про відставку постановою ВР України № 1600-VІІІ від 22.09.2016р. позивача було звільнено з посади судді.

Статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка була чинною до 27.03.2014р.) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Однак, Законом України № 1166 від 27.03.2014р. «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності з 01.04.2014р., виключено ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

02.06.2016р. прийнято Закон України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій та статус суддів» (який набув чинності з 30.09.2016р.), статтею 143 якого відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, на час прийняття Верховною Радою України постанови № 1600-VIII від 22.09.2016р. «Про звільнення суддів» діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014р., згідно яких виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою не була передбачена.

За таких обставин правові підстави для застосування до розглядуваних правовідносин норм закону, які не діяли на час їх виникнення, є відсутніми. Також чинним законодавством не передбачено імперативної вказівки про регулювання наведених відносин саме законодавством, що діяло на момент набуття позивачем 20-річного стажу суддівської роботи (а не тим законом, що діяв на момент звільнення судді).

Окрім цього, колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України у рішенні № 10-рп/2013 від 19.11.2013р. зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999р. за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в розглядуваному випадку слід застосовувати до спірних правовідносин норми нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Станом на 22.09.2016р. діяв п.28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» статтю 136. Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в цій частині Конституційним Судом України не приймалося.

Виходячи з викладеного, відповідачі, відмовляючи в задоволенні заяви про нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при виході у відставку, не допустили порушення його прав, оскільки виплата такої допомоги не була передбачена законодавством, чинним на час звільнення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

В частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів враховує, що згідно вимог ч.2 ст.94 КАС України у випадку ухвалення судового рішення на користь сторони-суб'єкта владних повноважень судовий збір з іншої сторони не присуджується.

За наведених обставин сплачений апелянтом Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Волинській обл. судовий збір за подання апеляційної скарги не підлягає стягненню з іншої сторони.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України по наведеній категорії справ, яка викладена в ухвалі від 03.07.2017р. у справі № К/800/22132/17.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст.94, 160, 195-197, п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. задоволити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2017р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Камінь-Каширського районного суду Волинської обл., Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській обл. про визнання відмови протиправною, зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні у відставку, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
М. В. Костів