Справа № 804/2973/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2017 р. Справа № 804/2973/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Барановського Р.А., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративний позов Синельниківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Синельниківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі-Синельниківське ОУПФУ, пенсійний орган, позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради із позовними вимогами щодо зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради прийняти звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на ОСОБА_1 за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014 року.

Позовні вимоги обгрунтовані протиправними діями відповідача. Так, пенсійним орган зазначив, що 03.03.2016р. ним було разом із листом за вих. №2468/05/15 від 03.03.2016р. направлено до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради погоджені із військовим комісаріатом звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на ОСОБА_1 за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014 року, однак листом від 09.03.2016р. за вих. №64/4 відповідач відмовився у прийнятті вказаних звітів, повернувши їх до Синельківського ОУПФУ. У даному листі Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради аргументувало відмову у прийнятті звітів тим, що діє новий порядок нарахування та виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам за рахунок роботодавця, який починає застосовуватись з 01.01.2016р., однак позивач із даною позицією не погоджується, оскільки у постанові Кабінету Міністрів України №911 від 04.11.2015р. зазначено, що дія Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №105 поширюється на громадян України, які, починаючи з 18.03.2014р, були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Позиція відповідача викладена у запереченнях на позов та полягає у безпідставності заявлених пенсійним органом вимог. Так, Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради є бюджетною установою, яка повністю утримується за рахунок відповідного державного або місцевого бюджету і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. Однак, відповідач зауважив, що у 2016 році управлінню не наданні повноваження щодо здійснення виплати компенсації підприємствам, оскільки у Державному бюджеті України на 2016 рік відсутня така стаття витрат, як компенсація такого середнього заробітку. Також, відповідач зазначив, що організації, установи, підприємства м.Синельниково, які не подали звіти до управління за 2014-2015 рр. (в т.ч. і грудень 2015р.) мали змогу подати такі звіти у термін до 19.02.2016р., однак позивач надав до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради відповідні звіти 03.03.2016р., а тому унеможливив виконання управлінням праці безумовно виконати положення постанови Кабінету Міністрів України №911 від 04.03.2016р.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступне.

15.04.2014р. на адресу Управління Пенсійного фонду України в м.Синельниковому та Синельниківському районі (правонаступник - Синельниківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) надійшло повідомлення від Військового комісаріату Синельниківського ОМВК Дніпропетровської області про призов на військову службу із 15.04.2014р. працівника пенсійного органу - ОСОБА_1 на виконання указу Президента України "Про часткову мобілізацію" за №303/2014 від 17.03.2014р. із проханням зберігати за даним працівником робоче місце на протязі року з дня призову, середньомісячну заробітну плату та загальний трудовий стаж.

Враховуючи отримане від Війського комісаріату Синельниківського ОМВК Дніпропетровської області повідомлення керівництвом Управління Пенсійного фонду України в м.Синельниковому та Синельниківському районі винесено наказ за №65-06 від 15.04.2014р. про увільнення від роботи ОСОБА_1 з 15.04.2014р. у зв`язку з призовом на період часткової мобілізації.

Даним наказом пенсійний орган встановив ОСОБА_1 , який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року - гарантію на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

26.05.2015р. між Управлінням праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради та Управлінням Пенсійного фонду України в м.Синельниковому та Синельниківському районі був укладений договір №5/8/18 на компенсацію середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (згідно постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р.).

У листі, отриманому відповідачем 19.11.2015р. від Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, зазначено, що згідно листа Міністерства соціальної політики України "Про застосування постанови Кабінету Міністрів України №911 від 04.11.2015р." за №17211/0/14-15/13 від 12.11.2015р. та з метою безумовного виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105" за №911 від 04.11.2015р. - зведені звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам (за 2014 рік, за контрактом, більше року, строковикам) та за січень-грудень 2015р. необхідно здати у термін - до 09.12.2015р.

05.01.2016р. Управлінням праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради було отримано лист від Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, у якому відповідача повідомлено, що з урахуванням набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015р. №433-VІІІ Міністерством соціальної політики України проводиться робота щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" від 04.03.2015р., тому підприємства, які не встигли здати вчасно звіти за попередні місяці 2014 року та 2015 року, можуть це зробити у січні 2016 року.

03.03.2016р. на адресу Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради надішов лист Синельниківського ОУПФУ за вих. №2468/05/15 від 03.03.2016р. із Звітами "Про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом" (далі-звіти), складеними позивачем на ОСОБА_1 за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014 року.

У даном листі Синельниківське ОУПФУ повідомило відповідача, що ОСОБА_1 (працівник пенсійного органу на посаді головного спеціаліста відділу надходження, обліку застрахованих осіб та контрольно-перевірочної роботи) був призваний на військову службу 15.04.2014р. за призовом під час мобілізації, на особливий період, а з 20.03.2015р. продовжує військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

09.03.2016р. у відповідь на направлений до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради вищезазначений лист із звітами до пенсійного органу надійшов лист "Щодо компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" за вих. №64/4 від 09.03.2016р.

У даному листі управління зазначило, що у зв`язку із внесенням змін до ст. 119 Кодексу законів про працю України видалено норму статті, яка раніше передбачала компенсацію середнього заробітку із державного бюджету, а також у державному бюджеті на 2016 рік відсутня така стаття витрат як компенсація середнього заробітку мобілізованому працівнику, з огляду на те, що новий порядок нарахування та виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам за рахунок роботодавця починає застосовуватись із 01.01.2016р., тому звіти про фактичні витрати на компенсацію середнього заробітку управлінням праці та соціального захисту прийматись не будуть, а подані Синельниківським ОУПФУ 03.03.2016р. до управління звіти підлягають поверненню.

21.03.2016р. відповідач отримав складену Синельниківським ОУПФУ претензію №1 (вих. №2852/05/17 від 17.03.2016), у якій пенсійний орган на підставі договору №5/8/18 від 26.05.2016р., постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р. зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України №911 від 04.11.2015р., просив управління прийняти звіти, складені відносно ОСОБА_1

23.03.2016р. Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради направило на адресу позивача відповідь на зазначену претензію "Щодо прийняття звітів про фактичні витрати" за вих. №413/4-05 від 23.03.2016р., у якій відповідач зазначив, що управління мало приймати зведені звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівнику (за 2014 рік, за контрактом, більше року, строковикам) та за січень-грудень 2015р. - до 09.12.2015р. Також відповідач посилався на той факт, що в Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" відсутня стаття витрат, пов`язаназ компенсацією середнього заробітку з державного бюджету, тому управління не має права приймати надані пенсійним органом звіти.

Вважаючи дії відповідача такими, що порушують законне право позивача на отримання вказаної компенсації, Синельниківське ОУПФУ звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено зокрема, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту" (ч. 2 ст. 39 Закону 2232-XII).

В той же час, гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків передбачено статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Так, стаття 119 Кодексу законів про працю України регламентує, зокрема, наступне.

На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Отже, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, встановлені для усіх працівників.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і"Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин до 01.01.2016 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому, дію ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію", згідно із Законом України від 20 травня 2014 року N 1275-VII).

Механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - працівники), за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі - бюджетні кошти) визначений Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - Порядок № 105). Зазначений порядок є чинним до цього часу і діяв на час звернення Синельниківського ОУПФУ до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради з відповідними звітами.

Головним розпорядком бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення) (п. 2 Порядку №105).

Приписи пункту 4 Порядку №105 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначають, що для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.

Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що за громадянами України, які починаючи з 18.03.2014р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію", згідно із Законом України від 20 травня 2014 року N 1275-VII, зберігається середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, і компенсується із бюджету з урахування ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України у відповідності до Порядку №105.

03 березня 2016 року позивачем подано до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради належним чином узгоджені звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на ОСОБА_1 за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014 року., які фактично відповідачем не були прийняті.

Натомість відповідачем позивачу листом за вих. №64/4 від 09.03.2016р. та листом за вих. №413/4-05 від 23.03.2015р. повідомлено про неможливість прийняття звітів Синельниківського ОУПФУ, з огляду на відсутніть у державному бюджеті 2016 року такої статті витрат як здійснення компенсації середнього заробітку мобілізованому працівнику за 2014-2015рр. у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р.

Відповідач у запереченнях проти позову посилається на те, що змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІ від 24.12.2015 до третьої і четвертої частин ст. 119 Кодексу законів про працю України, з 01.01.2016 року скасовано бюджетну компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку, що зберігається за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Тобто, відповідач вважає, що гарантовану Законом виплату середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації або прийнятті на військову службу за контрактом тощо, мають здійснювати самі роботодавці. Вважає, що новий порядок нарахування та виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам за рахунок роботодавця починає застосовуватися з 01.01.2016р., а тому заробітної плати за 2014 рік він не стосується .

Водночас із наведеною позицією не можна погодитись, оскільки редакція ст. 119 Кодексу законів про працю України, яка передбачала право роботодавця на компенсацію середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету України діяла до 01.01.2016р., а, отже, позивач має право на відповідну компенсацію фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом за 2014 рік.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року №911-VIII доповнено частини третю та четверту статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме: "За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Водночас, Порядок №105 є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основі та відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 Кодексу законів про працю України і спрямований на виконання правових приписів, що містяться в частинах третій та четвертій статті 119 Кодексу законів про працю України, отже зміст вказаного Порядку не може суперечити положенням нормативно-правового акту вищої юридичної сили Кодексу законів про працю України.

З огляду на те, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року №911-VIII набрав чинності з 01.01.2016 року, лише з цього часу можливо застосовувати до спірних правовідносин змінені положення частин третьої та четвертої статті 119 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації з державного бюджету, оскільки ним, з огляду на відсутність спору з цього приводу здійснено виплату середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ( ОСОБА_1 ) за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014п., складено відповідні звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, погоджено вказані звіти з військовим комісаріатом та подано його до органу соціального захисту населення.

Також суд звертає увагу на той факт, що Порядок № 105 залишається чинним до цього часу, що не дає підстав місцевим органам соціального захисту відмовляти підприємствам у прийомі цієї звітності за 2014-2015 роки.

Поряд з цим, посилання відповідача на відсутність бюджетної програми на 2016 рік та відсутність відповідних коштів у Державному бюджеті на 2016 рік не можуть вважатись достатньою підставою для невиконання вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Порядку № 105, оскільки прийняття відповідачем вказаних відомостей від позивача та спрямування їх згідно Додатку № 2 структурним підрозділам соціального захисту населення, є обов`язком відповідача, виконання якого обумовлено законом.

Крім того, згідно додатку № 3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" передбачено код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 2501350 компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятим на військову службу за контрактом за період з 2014 по 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою вказаної статті визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Підсумовуючи вищенаведене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що в силу положень частини другої статті 19 Конституції України будь-який орган державної влади зобов`язаний діяти виключно у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України.

Натомість судовим розглядом встановлено наявність порушеного права позивача у сфері публічно-правових відносин протиправною бездіяльністю відповідача, а тому, відповідне порушене право підлягає судовому захисту.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дішов до висновку про наявність підстав для задоволення позову Синельниківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради прийняти звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на ОСОБА_1 за період з 15.04.2014р. по 31.12.2014 року.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова підлягає негайному виконанню відповідно до ч.6 ст.183-2 та ч.1 ст. 256 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі. Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя Р.А. Барановський