Справа № 813/473/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року справа № 813/473/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,

за участю:

позивач не прибув,

представник відповідача -1 не прибув,

представник відповідача -2 не прибув,

представник третьої особи не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання неправомірною відмову, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України, у якому згідно з заявою про збільшення розміру позовних вимог просить суд:

- визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області у листі від 14.12.2016 за № 07.24/115/2016 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов'язати Апеляційний суд Львівської області провести нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 відповідно до положень ч. 3 ст. 43 Закону України від 15.12.1992 № 2862-ХІІ з відповідними змінами від 24.02.1994, внесеними Законом № 4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, без стягнення податку із нарахованої та виплаченої суми вихідної допомоги;

- визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VІІІ позивача звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 частини 5 ст. 126 Конституції України, а наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 виведений зі штату Апеляційного суду Львівської області. Вважає, що в порушення вимог закону на день звільнення позивачу не була виплачена вихідна допомога у розмірі місячного заробітку за кожен рік роботи на посаді судді. Зазначені обставини свідчать про порушення закріплених на законодавчому рівні гарантій на належне забезпечення судді у відставці.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання від 13.07.2017 (вх. № 160208) про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача -1 подав до суду заперечення, в якому зазначає, що на час прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 «Про звільнення суддів», якою позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області, був чинний Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, в якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги. У листі Державної судової адміністрації України від 28.10.2016 № 10-7773/16 «Про надання роз'яснень стосовно виплати вихідної допомоги суддям» міститься роз'яснення про те, що на суддів, звільнених з посади постановами Верховної Ради України прийнятими до 30.09.2016 не поширюються норми Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402 - VІІІ, а тому підстав для виплати вихідної допомоги суддям у зв'язку з відставкою відсутні.

Представник відповідача - 1 судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача - 2 подав до суду заперечення, в якому зазначає, що Апеляційний суд Львівської області є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах кошів затверджених, кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремими рядком у додатку № 8 закону України «Про державний бюджет» на відповідний фінансовий рік. Стверджує, що будь які виплати у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів. ДСА України не наділена правом самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги, так як згідно з п. 2 Положення про Державну судову адміністрацію України, ДСА України у своїй діяльності керується Конституцією України і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з'їзду суддів України та Ради суддів України. вважає, що ДСА України своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не порушувала прав та законних інтересів позивача.

Представник відповідача - 2 судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати за відсутності сторін у справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, відповідно до ст. 71, 128 КАС України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VІІІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Наказом Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 № 54-к відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Львівської області.

ОСОБА_1 звернувся до голови Апеляційного суду Львівської області з заявою від 05.12.2016, у якій просить провести нарахування та виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Листом Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2016 № 07.24/115/2016 ОСОБА_1 повідомлено, що на час прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 «Про звільнення суддів», якою ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області, був чинний Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, в якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги. Зазначають, що у Апеляційного суду Львівської області були відсутні правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Львівської області.

ОСОБА_1 звернувся до голови Держжавної судової адміністрації України з заявою від 06.12.2016, у якій просить провести нарахування та виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Вважаючи, що ненарахування та невиплата вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить чинному законодавству, позивач звернувся із даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

На момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон України № 2453-VI).

Так, ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Разом з тим, Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ.

Частиною статті 136 Закону № 2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто виплата судді вихідної допомоги законом пов'язувалася із певною подією - виходом у відставку.

Водночас Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII (далі - Закон України № 1166-VII), внесено зміни до Закону України № 2453-VI та виключено статтю 136 Закону (пункт 28 розділу ІІ № 1166-VII).

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України № 1166-VII зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а тому й відповідне право на її отримання він набув ще до втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ та статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ.

Проте зазначені доводи позивача суд вважає помилковими.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають до застосування.

Таким чином, на час звільнення позивача виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (15.09.2016)

Крім того, у рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 15.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Аналогічна правова позиція викладена в Вищим адміністративним судом України, зокрема, у постановах від 01.12.2016 у справі № 826/22688/15, від 26.01.2017 у справі №823/5424/15, від 28.02.2017 у справі № 821/427/16, від 23.03.2017 у справі № 809/4211/15, ухвалі від 08.06.2017 у справі № 823/444/16.

Така позиція національного суду відповідає позиції Європейського суду з прав людини у справі «Валентини Ніканорівна ВЕЛИКОДА проти України» від 03.06.2014. Так, Суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 08.10.2013 у справі «Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceiсao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви 62235/12 та 57725/12).

Враховуючи те, що позивач реалізував свою власну волю на вихід у відставку, а також був звільнений у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Що стосується позовних вимог стосовно визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку, суд зазначає, що Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто, будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не Державною судовою адміністрацією України.

Оскільки у Апеляційного суду Львівської області не було підстав для виплати такої допомоги ОСОБА_1, тому не було підстав для фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Відповідно до положень пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому підстав для вирішення питання про судові витрати відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 18.07.2017.