Справа № 813/540/17
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року справа № 813/540/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області № 2-О від 04.01.2017 року «Про звільнення»;

- поновити ОСОБА_3 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області;

- стягнути з Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом Дрогобицької ОДПІ від 18№ 2-О від 04.01.2017 року «Про звільнення» позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників. Позивач вважає, що вказаний наказ є протиправним, а він підлягає поновленню на роботі, оскільки їй було запропоновано тимчасову посаду та не запропоновано жодних інших вакантних посад в інших відділах податкової інспекції, які відповідали рівню її кваліфікації та професійній підготовці. Також, відповідачем при його звільненні не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, визначене статтею 42 КЗпП України, а саме: висока кваліфікація, спеціальна освіта, продуктивність праці, тривалий безперервний стаж роботи в органах податкової інспекції. Стверджує, що фактично скорочення штату не мало місце, відбулась лиш заміна назви відділу в котрому він займав посаду. За таких обставин просить позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення. Зазначив, що відповідачем при звільненні позивача були дотримано вимог Кодексу законів про працю України. У зв'язку із структурними змінами в Дрогобицькій ОДПІ проведено скорочення штатної чисельності працівників в кількості 49 штатні одиниці. Позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади. Наголошує, що позивачу було запропоновано вакантну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (тимчасово на час відсутності основного працівника). Проте від такої пропозиції позивач відмовився. Відтак, позивача звільнено з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України. Додаткового зазначив, що у зв'язку з відсутністю на момент попередження про звільнення вакантних посад, позивачу такі не пропонувались. З цих підстав просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши в судовому засіданні сторони, оцінивши представлені у справі докази, суд встанови наступні факти.

04.11.2016 року наказом Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області №78-О на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 року №813/1602/16, позивача поновлено на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Як видно з матеріалів справи, відповідач на підставі Наказу Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області №67 від 01.02.2016 року «Про введення в дію структури Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області та затвердження переліку індексів структурних підрозділів», та №69 від 02.02.2016 року «Про введення в дію штатного розпису Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області», проведено процедуру скорочення (зменшення) штатної чисельності працівників».

04.11.2016 року позивача попереджено про наступне звільнення з займаної посади з 04.01.2017 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

04.11.2016 року позивачу було запропоновано посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, тимчасово на час відпустки для догляду за дитиною до 3-х років основного працівника ОСОБА_4 Втім як видно з матеріалів справи позивач від пропозиції зайняти пропоновану йому 04.11.2016 року посаду, - відмовився.

Наказом Дрогобицької ОДПІ № 2-О від 04.01.2017 року «Про звільнення» позивача звільнено з займаної посади згідно п. 4 ч. 1 ст. 83, п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатної чисельності). Підстава: попередження про наступне вивільнення від 04.11.2016.

Так, з наявних у справі штатних розписів відповідача слідує, що в Дрогобицькій ОДПІ у 2015 році було затверджено штат в кількості 176 штатних одиниць, а в 2016 році передбачено 127 штатних одиниць. Таким чином, штатна чисельність працівників Дрогобицької ОДПІ у 2016 році зменшилась на 49 штатні одиниці.

Відповідно до штатного розпису на 2014 рік було передбачено 10 штатних одиниць відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області. В 2016 році у реорганізованому відділі залишилось 7 штатних одиниць, що, в свою чергу, свідчить про зменшення штатної чисельності працівників даного відділу на 3 штатні одиниці.

Отже з вище зазначених розпорядчих документів слідує, що в даному випадку має місце скорочення штату працівників Дрогобицької ОДПІ.

Відмовляючи позивачу в позові суд виходив з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10.03.15р. №21-52а15.

При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.10р. в справі №6-8884св10.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, з урахуванням положень статті 49-2 КЗпП України звільнення працівника на підставі частини 1 статті 40 КЗпП України можливо не раніше ніж через два місяці після персонального попередження його про звільнення.

Судом встановлено, що відповідач зробив позивачу пропозицію зайняти посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, тимчасово на час відпустки для догляду за дитиною до 3-х років основного працівника ОСОБА_4, як це передбачено частиною другої статті 49-2 КЗпП України.

Як слідує з матеріалів справи, а саме як це позивач зазначає в позові, то він відмовився від запропонованої посади у зв'язку з тим, що така посада є тимчасовою і після закінчення в грудні 2016 року відпустки основного працівника ОСОБА_4, він підлягав би звільненню з займаної посади.

Однак з наявного в матеріалах справи наказу від 03.11.2016 року №95-В судом встановлено, що ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною до 21.05.2017 року.

Водночас суд зауважує, що відповідно до позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.11.92р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями), трудовий договір може бути розірваний на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника та пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу.

Отже при аналізі вищезазначеної позиції Верховного суду України суд прийшов до висновку, що звільнення працівника, який пропрацював на заміщеній посаді менше чотирьох місяців не допускається. Як наслідок, твердження позивача про те, що запропонована їй відповідачем тимчасова посада не може вважатись належним виконанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку є необґрунтованими.

Крім цього, такі твердження позивача про можливість порушення йог прав у майбутньому є передчасними і не знайшли підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Суд також зазначає, що положення статей 40 та 49-2 КЗпП України зобов'язують власника або уповноважений ним орган запропоновувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю. Водночас норми вказаних статей не містять вимог щодо кількості таких пропозицій та не зобов'язують урахувати при цьому побажання працівника.

Відтак, сам факт такої пропозиції свідчить про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

При розірвані строкового трудового договору враховуються вимоги статті 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а також переваги в залишенні на роботі.

Щодо тверджень позивача про переважне у нього право на залишення на посаді перед іншими працівниками відділу, то таке спростовується наданою відповідачем інформацією про працівників відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області. Зокрема з даної інформації вбачається, що у позивача найменший стаж роботи в порівнянні з іншими працівниками відділу, заохочень за успіхи у роботі у нього не має.

Отже, як свідчать матеріали справи, зокрема інформація про працівників відділу позивача при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, роботодавцем відповідно до вимог діючого трудового законодавство було зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації всіх працівників та прийнято рішення про звільнення позивача.

Відтак суд зазначає, що встановлений судом факт вчасного попередження позивача про майбутнє звільнення, факт пропозиції відповідачем позивачу про зайняття вакантної посади, беручи до уваги факт відхилення такої пропозиції позивачем, та з'ясування відповідачем відсутності у позивача переважного права на залишення на посаді, дає суду підстави для висновку про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний 18.07.2017 року.

Суддя Братичак У.В.