Справа № 815/2006/17
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2006/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: Танцюри К.О., Бойко О.Я., Свиди Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 31.01.2017р. №31-17, зобов'язання визнати її - громадянку Демократичної Республіки Конго ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою що потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову їй у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, зазначивши, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, прибула на територію України легально за студентською візою у 2011 році для здобуття вищої освіти, де народила дитину та звернулась до міграційної служби із відповідною заявою про надання їй захисту, у зв'язку із необхідністю подальшого легального перебування на території України та небажанням повернутися на Батьківщину з причини втрати власного життя та життя дитини у громадянській війні.

Разом з тим, 20.07.2017р. до суду надійшли пояснення представника позивача, згідно яких зазначено, що ОСОБА_7 є самотньою жінкою без супроводу та батьки примушували її вийти заміж за чоловіка, який старше за неї, що відповідає умовам для визнання особи біженцем, передбаченим п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом з тим, представником ОСОБА_7 зазначено, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, де ситуація характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

20.07.2017р. до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без його участі у порядку письмового провадження.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи у письмових запереченнях на адміністративний позов, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявниці з ДР Конго з позиції міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійного проживання заявниці наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Представника відповідача зазначено, що позивач не змогла назвати жодного конкретного факту стосовно соціально-політичної ситуації в ДР Конго, що свідчить про спробу використання загальної нестабільної ситуації з метою введення в оману органу міграційної служби задля прийняття вигідного для себе рішення. Разом з тим, представником відповідача зазначено, що сімейні конфлікти та питання власної долі не є підставами для звернення за захистом і не містять в собі відповідні ознаки біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Демократичної республіки Конго, за віросповідання: християнка. Країна постійного проживання Демократична Республіка Конго, м.Кіншаса.

02.11.2011р. позивач, за національним паспортом та студентською візою, літаком вилетіла з м.Кіншаса (Конго) до Ефіопії, де пробула 6 годин. З Ефіопії літаком прибула до м.Стамбул (Туреччина) де пробула 2 годин та 04.11.2011р. прибула до м. Донецьк (Україна).

ОСОБА_7 неодружана, має сина ІНФОРМАЦІЯ_2.

02.06.2016р. позивач звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.64-66).

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_7 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 13.01.2017р. по справі №2016OD0080 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.47-58)

Рішенням Державної міграційної служби України від 31.01.2017р. №31-17, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_7 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.46).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2017р. міграційна служба дійшла висновку про те, що після проведення інтерв'ю та анкетування ОСОБА_7 не виявлено жодних ознак переслідування, сімейні конфлікти та питання власної долі не є підставами для звернення за захистом і не містять відповідні ознаки юридичних термінів біженець та особи, яка потребує додаткового захисту. Аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті у контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, у регіоні постійного проживання заявниці наразі відсутні будь-які збройні конфлікти. Заявниця має можливість повернутись до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено під час офіційного з'ясування обставин справи, причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначено те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті, з якого її було відраховано у грудні 2013 року через фінансову заборгованість. Наприкінці 2014 року позивач завагітніла від громадянина Конго ОСОБА_6, який її покинув. Після того, як батьки дізнались про дитину вони відмовились від ОСОБА_7, зазначивши що вона їх осоромила та фінансово не підтримують заявницю, однак з мамою вона таємно спілкується. На початку 2015 року позивач прибула до Одеси та 05.07.2015р. народила сина.

Разом з тим, як вбачається із заяви позивача від 02.06.2016р. про надання статусу біженця, під час підготовчих курсів в Донецькому Національному Університеті, у якому вона навчалась у 2011-2013 році, у неї виникли проблеми із батьками, оскільки вони хотіли щоб донька повернулась додому та вийшла заміж за невідомого їй заможного чоловіка та після її відмови в одруженні батьки відмовили ОСОБА_7 у подальшій фінансовій підтримці. Також, вона зазначила, що через деякий час вона зустріла батька своєї майбутньої дитини.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_7, позивач не входила до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_7 від 16.06.2016р., позивач під час зазначення причин виїзду з країни постійного проживання зазначила, що не може повернутись на Батьківщину через проблеми з батьками та те, що там зараз війна.

При цьому, під час звернення до міграційної служби із заявою від 02.06.2016р. про надання статусу біженця позивач не зазначала таку причину неможливості повернення на Батьківщину, як війна. Разом з тим, під час співбесіди ОСОБА_7 з органами міграційної служби від 16.06.2016р. на питання «Чому під час анкетування та подачі заяви Ви нічого не сказали про воєнне становище на вашій Батьківщині?», була надана відповідь «Я забула».

Як вбачається із матеріалів особової справи ОСОБА_7 батьки перестали фінансувати її у 2013 році після того, як вона відмовилась повертатись на Батьківщину та вийти заміж за заможного та старшого за неї чоловіка, при цьому у її заяві від 02.06.2016р. про надання статусу біженця ОСОБА_7 зазначає, що коли батьки дізнались про її вагітність, яка настала у 2014 році, вони перестали їй допомагати

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що позивач не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Разом з тим, суд зазначає, що сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_7 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017р. №31-17, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 31.01.2017р. №31-17, зобов'язання визнати громадянку Демократичної Республіки Конго ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою що потребує додаткового захисту- не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Л.І. Свида