Справа № 819/1664/16
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1664/16

11 липня 2017 р.м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

при секретарі судового засідання Павловського Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в якому просить:

- визнати неправомірною відмову відповідача у задоволенні її інформаційного запиту від 04 жовтня 2016 року;

- визнати неправомірною діяльність відповідача в частині неналежного розгляду її скарги відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) та визнання її необґрунтованою;

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача в частині не виявлення та не усунення причин та умов, які сприяли порушенням посадовими особами відповідача Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), та не вирішенні питання про відповідальність посадових осіб відповідача, з вини яких було допущено порушення Закону № 2939-VI щодо розгляду запиту;

- зобов'язати відповідача скласти протоколи про адміністративні правопорушення за клопотанням у скарзі та протоколу про адміністративне правопорушення посадовими особами відповідача, які допустили порушення Закону № 393/96-ВР при розгляді скарги;

- зобов'язати відповідача надати повну інформацію за запитом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.10.2016 позивач звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом на інформацію щодо надання реєстраційно - контрольної картки (далі - РКК) за її зверненням від 22.04.2016.

Однак, за результатами розгляду інформаційного запиту, Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В. листом № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 відмовила позивачу у задоволенні зазначеного запиту на підставі пункту 2 частини першої ст. 22 Закону № 2939-VI, оскільки копія РКК за зверненням ОСОБА_1 є інформацією про останню, а тому доступ до неї обмежується положеннями Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI (далі - Закон № 2297-VI).

Не погодившись із такою відмовою, 13.10.2016 позивач звернулася зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в якій просила:

- розглянути скаргу невідкладно, оскільки термін її розгляду впливає на термін виконання інформаційного запиту від 04.10.2016;

- визнати відповідь № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 такою, що порушує Закон № 2939-VI;

- надати їй копію РКК, запитуваної у запиті від 04.10.2016;

- визнати діяльність Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В. при розгляді запиту від 04.10.2016 такою, що порушує Закон № 2939-VI;

- скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статей 212-3 та 255 КУпАП.

За результатами розгляду скарги, листом № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016, керівник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. повідомив позивача, що листом № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 правомірно відмовлено позивачу у наданні копії зазначеної картки. Водночас, разом із відповіддю за результатами розгляду скарги, відповідач надав копію РКК з інформацією, доступ до якої не обмежений.

Проте, позивач вважає, що відповідь № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016 на зазначену скаргу є неповною та необґрунтованою, оскільки у наданій копії РКК відсутня інформація про прийняті рішення за зверненням, що є порушенням пункту 6 частини першої ст. 14 Закону № 2939-VI.

Водночас, наявність порушення права позивача на інформацію свідчить про відсутність об'єктивної перевірки на скаргу. Відсутність розгляду всіх клопотань у скарзі, в тому числі не наведення мотивів відмови у їх задоволенні, свідчать про відсутність повноти перевірки звернення.

Крім того, позивач зазначила, що відповідач порушив термін розгляду скарги позивача, чим порушив статтю 20 Закону № 393/96-ВР.

В судовому засіданні проведеному в режимі відеоконферції позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечуючи проти позову, суду пояснила, що за результатами розгляду скарги позивачу у передбачений строк Законом № 393/96-ВР надіслано ґрунтовану відповідь за № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016, а факт незгоди позивачем із такою відповіддю не свідчить про не повний, не всебічний чи не об'єктивний розгляд її скарги.

Таким чином, представник відповідача з огляду на зазначене та посилаючись на пояснення викладені у письмовому запереченні, просила у задоволені позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив такі обставини.

Як випливає з матеріалів справи, що 22.04.2016 на електронну адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшло звернення позивача щодо порушення відокремленим підрозділом "Управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд № 2" Державного галузевого об'єднання "Львівська залізниця" її права на доступ до публічної інформації.

04.10.2016 позивач звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом на інформацію щодо надання РКК за її зверненням від 22.04.2016.

За результатами розгляду інформаційного запиту, Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В. листом № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 відмовила позивачу у задоволенні зазначеного запиту на підставі пункту 2 частини першої ст. 22 Закону № 2939-VI, оскільки копія РКК за зверненням ОСОБА_1 є інформацією про останню, а тому доступ до неї обмежується положеннями Закону № 2297-VI.

Водночас, повідомлено позивача, що для отримання відповідної інформації остання може повторно звернутись до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із запитом з дотриманням вимог статті 16 Закону № 2297-VI.

Не погодившись із такою відмовою, 13.10.2016 позивач звернулася зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в якій просила:

- розглянути скаргу невідкладно, оскільки термін її розгляду впливає на термін виконання інформаційного запиту від 04.10.2016;

- визнати відповідь № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 такою, що порушує Закон № 2939-VI;

- надати їй копію РКК, запитуваної у запиті від 04.10.2016;

- визнати діяльність Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В. при розгляді запиту від 04.10.2016 такою, що порушує Закон № 2939-VI;

- скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статей 212-3 та 255 КУпАП.

За результатами розгляду скарги, листом № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016, керівник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. повідомив позивача, що листом № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 правомірно відмовлено позивачу у наданні копії зазначеної картки. Водночас, разом із відповіддю за результатами розгляду скарги, відповідач надав копію РКК з інформацією, доступ до якої не обмежений.

Не погодившись із такою відповіддю на скаргу, позивач звернулася з позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, а також захистом основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних регулюються Законом № 2297-VI.

Відповідно до частини першої ст. 10 Закону № 393/96-ВР не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Не допускається з'ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи.

Частиною другою статті 14 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776/97-ВР) визначено, що Уповноважений зобов'язаний зберігати конфіденційну інформацію. Це зобов'язання діє і після припинення його повноважень.

Згідно зі статтею 2 Закону № 2297-VI персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що звернення особи до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та інформація, створена або отримана під час розгляду зазначеного звернення, є відомостями про особисте життя особи. Такі відомості є конфіденційною інформацією і можуть бути надані особі, якої вони стосуються, або іншій особі на підставі положень закону.

Відповідно до Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою КМУ від 14.04.1997 № 348 інформація про звернення громадян (прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, суть порушеного питання, його категорія та соціальний стан, короткий зміст порушених питань) зазначаються у реєстраційно - контрольній картці звернення громадянина Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Таким чином, запитуваний позивачем документ підтверджує факт її звернення до Уповноваженого з прав людини, а отже містить інформацію про події та явища її особистого життя, а тому висновки, викладені позивачем у скарзі від 13.10.2016 про те, що РКК не стосується інформації про особу, є необґрунтованими.

Водночас, посилання позивача на положення Закону № 2939-VI є хибним, оскільки є незастосовними до розгляду запиту позивача від 04.10.2016, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої ст. 2 Закону № 2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

У випадку, коли особа запитує інформацію про себе (свої персональні дані), застосовним є Закон № 2297-VI як такий, що визначає спеціальний порядок звернення.

Так, частиною першою ст. 16 Закону № 2297-VI визначено, що порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації". При цьому, порядок доступу до таких персональних даних самого суб'єкта персональних даних врегульовано положеннями зазначеної статті Закону № 2297-VI.

Відповідно до частин третьої - шостої ст. 16 Закону № 2297-VI суб'єкт відносин, пов'язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу до персональних даних володільцю персональних даних.

У запиті зазначаються:

1) прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника);

2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника);

3) прізвище, ім'я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит;

4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних;

5) перелік персональних даних, що запитуються;

6) мета та/або правові підстави для запиту.

Строк вивчення запиту на предмет його задоволення не може перевищувати десяти робочих днів з дня його надходження.

Протягом цього строку володілець персональних даних доводить до відома особи, яка подає запит, що запит буде задоволено або відповідні персональні дані не підлягають наданню, із зазначенням підстави, визначеної у відповідному нормативно-правовому акті.

Запит задовольняється протягом тридцяти календарних днів з дня його надходження, якщо інше не передбачено законом.

Суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що Закон № 2297-VI встановлює спеціальний порядок звернення та отримання інформації, що містить персональні дані, самим суб'єктом персональних даних, зокрема, встановлено інші, ніж в Законі № 2939-VI, вимоги до оформлення запиту, строки розгляду запиту тощо.

Водночас, відповідно до загальних принципів права у випадку конкуренції загального та спеціальної норми законодавства пріоритет в застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Так, Закон № 2297-VI в частині доступу особи до інформації про себе є спеціальною нормою по відношенню до Закону № 2939-VI. Така правова позиція підтверджена судовими рішеннями, зокрема, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11.12.2015 у справі № 756/12877/15-п.

Таким чином, враховуючи те, що у запиті від 04.10.2016 позивач запитувала копію документа, який підтверджує факт її звернення до Секретаріату, а не звернень інших осіб, суд дійшов висновку, що застосуванню підлягали саме положення Закону № 2297-VI.

Як випливає із запиту позивача від 04.10.2016, що зазначений запит не відповідав вимогам Закону № 2297-VI, а саме не містив реквізитів документа, що посвідчує її особу.

Також, суд звертає увагу на те, що надання позивачу анонімізованої РКК не призводить до уникнення поширення інформації про особу, оскільки позивач запитувала не форму (бланк) зазначеної карки або картку, створену у результаті звернення іншої особи до Уповноваженого, а власне картку, що була створена саме за її зверненням.

Отже, навіть анонімізація РКК призводить до поширення інформації про особу, а саме факт її звернення до Уповноваженого, оскільки законодавчий обов'язок розпорядника надавати достовірну інформацію вказував би на те, що це картка саме за зверненням відповідної особи.

З огляду на зазначене, у зв'язку з неналежним оформленням запиту на доступ до інформації про себе, позивачу було рекомендовано повторно звернутися до Секретаріату з запитом з дотриманням вимог статті 16 Закону № 2297-VI.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірною відмову відповідача у задоволенні запиту від 04.10.2016 слід відмовити, оскільки Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України Кушнір І.В., відмовляючи позивачу у наданні запитуваної інформації, діяла на підставі вимог Закону № 2297-VI.

Відповідно до ст. 17 Закону № 776/97-ВР Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Згідно зі статтею 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Статтею 5 Закону № 393/96-ВР визначено, що у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним.

Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що для звернення, направленого з використанням мережі Інтернет, діють ті ж вимоги, що і до всіх письмових звернень, в тому числі щодо підпису особи, яка з ним звертається.

Відповідно до ст. 8 Закону № 393/96-ВР письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Як випливає з матеріалів справи, що скарга позивача від 13.10.2016 на дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка направлена на електронну адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не містила підпису позивача.

Однак, з метою сприяння реалізації її права на звернення вона була розглянута та листом № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016, керівник Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Крикливенко Б.В. повідомив позивача, що листом № 11/16-001629.16/ЗІ-11 від 10.10.2016 правомірно відмовлено позивачу у наданні копії зазначеної картки та повторно було роз'яснено, що умови надання інформації про особу, якої вона стосується, регулюється Законом № 2297-VI, який визначає інший порядок доступу запитувачів до відповідної інформації та її надання розпорядниками, ніж Закон № 2939-VI.

Водночас, разом із відповіддю за результатами розгляду скарги, відповідач надав копію РКК з інформацією, доступ до якої не обмежений.

Таким чином, розглядаючи зазначену скаргу позивача, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини діяв на підставі та з дотриманням встановленого законами України порядку, використавши свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Відповідь Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за № 2/15-Н276763.16/19-11 від 11.11.2016 була надіслана на адресу позивача у встановлений законодавством термін відповідно до ст. 20 Закону № 393/96-ВР, а саме розглянута у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

За таких обставин, суд критично ставиться до твердження позивача про те, що відповідач порушив термін розгляду скарги позивача.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірною діяльність відповідача в частині неналежного розгляду скарги також слід відмовити.

Водночас, враховуючи те, що розглядаючи скаргу позивача, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини діяв на підставі та з дотриманням встановленого законами України порядку, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача скласти протоколи про адміністративні правопорушення за клопотанням у скарзі та протокол про адміністративне правопорушення посадовими особами відповідача при розгляді скарги.

Однак, суд встановив, що розглядаючи інформаційний запит від 04.10.2017, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не надав позивачу повну відповідь відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", а тому зазначений інформаційний запит потребує повторного розгляду.

Відповідно до статей 11, 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Частиною третьою ст. 94 КАС визначено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково. Зобов'язати відповідача Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_1 від 04 жовтня 2017 року та надати їй повну відповідь відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 61 (шістдесят одну) гривню 13 копійок понесених нею судових витрат зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17 липня 2017 року.

Головуючий суддя Подлісна І.М.