Справа № 489/1174/17
Суддя: Кирильчук О. І.
Дата ухвалення: 2017-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №489/1174/17
Провадження №2-а/489/208/17
ПОСТАНОВА

іменем України

10 липня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Матяєвої С.І., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

встановив:

Позивач просить визнати протиправним дії та рішення управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва від 13.01.2017 року №4/3 щодо відмови в перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Миколаївської області №18/233вих.16 від 05.10.2016 року; зобовязати відповідача провести перерахунок пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ в редакції, що діяла на час призначення пенсії, та здійснити відповідні виплати з 05 січня 2016 року.

Позивач позов підтримав, зазначивши, що у звязку із збільшенням посадових окладів працівникам прокуратури на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 має бути перераховано пенсію позивачу із застосуванням норм Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, оскільки відповідно до ч.5 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року з 01.06.2015 року скасовано норми щодо перерахунку пенсій особам, яким пенсії призначались відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

ОСОБА_1 з 30.07.1998 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» підвищено на 25% посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

05.01.2017 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва із заявою про перерахунок за вислугу років по заробітній платі, до якої додав довідки прокуратури Миколаївської області №18/223вих.16 від 05.10.2016 року.

Оскаржуваним рішенням управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва від 13.01.2017 року №4/3 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1789-ХІІ у звязку із скасуванням норм даного Закону, що регулюють порядок здійснення перерахунку пенсій прокурорським працівникам на підставі Закону №213-VІІІ.

Відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ(в редакції, яка діяла на час призначення пенсії позивачу) обчислення пенсії провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонером, виходячи з розміру заробітної плати за станом на час звернення за перерахунком за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію.

В подальшому нумерація частин статті 50-1 вищевказаного Закону змінювалась. Законом України від 28.12.2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: "Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України".

15.07.2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №N 1697-VII, згідно розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення Закону України «Про прокуратуру», зокрема норми статті 50-1, окрім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої цієї статті.

Таким чином, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, які визначали умови та порядок перерахунку пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність.

Відповідно до ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру від 14.10.2014 року №1697-VII, чинної на час виникнення спірних відносин, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, а тому вказані зміни до законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був йому гарантований ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» при призначені пенсії, проте визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури покладено на Кабінет Міністрів України.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії 05.01.2017 року Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

Таким чином, з 15.07.2015 року діючим законодавством України не визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 регламентовано лише питання щодо упорядкування структури заробітної плати та її індексації працюючим державним службовцям і не передбачено ані можливості, ані механізму перерахунку пенсії державного службовця у зв'язку зі зміною розміру заробітної плати.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Згідно із правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, а передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення №20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР).

У Рішенні Конституційного Суду України від 02.03.1999 року №2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність.

Необгрунтованими є доводи позивача про застосування до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду України у постанові від 10.12.2013 року у справі №21-348а13 та постанові від 17.12.2013 року у справі №21-445а13, оскільки позивач оскаржує відмову відповідача в проведенні перерахунку призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури, а по зазначеним справам позовні вимоги містили зобовязання відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням розміру 90 відсотків від суми заробітної плати, визначеної у наданих позивачами довідках.

Таким чином, у спірних правовідносинах управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законами України, так як у останнього відсутні правові підстави для проведення перерахунку пенсії позивачу з урахуванням того, що положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, відповідно до яких позивач просить здійснити перерахунок призначеної пенсії, втратили чинність.

Враховуючи правомірність дій відповідача, позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення про відмову у перерахунку пенсії задоволенню не підлягають. Оскільки похідними від вимог про визнання протиправним рішення є вимоги про зобовязання провести перерахунок пенсії, останні задоволенню також не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 71, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги і може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя