Справа № 826/14855/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року громадянин Афганістану ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Третя особа, ГУ ДМС у м. Києві), про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 22.08.2016 року №444-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну походження. Крім того, суд зауважив на наданні Позивачем неточної та неправдивої інформації під час співбесід.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне дослідження судом всіх фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача та Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, неодружений, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (а.с. 46-47).

Вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача, останній у листопаді 2009 року таємно без необхідних документів автомобілем та пішки прибув на територію України.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2012 році Позивач звертався до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 06.02.2013 року №52-13 Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.04.2013 року у справі №826/4229/13-а позовну заяву про оскарження даного рішення ДМС України було повернуто.

07.09.2015 року Позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 45). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що, по-перше, у травні 2014 року набули чинності зміни до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якими розширено поняття «особа, яка потребує додаткового захисту», по-друге, у зв'язку з пошкодженням вибухом автомобіля, яким керував Позивач, власник транспортного засобу вимагає від нього компенсації та погрожує, що працювати Позивач буде на нього все життя, по-третє, декілька років до прибуття в України товариш Позивача вбив людину у час, коли ОСОБА_3 знаходився поряд з ним, у зв'язку з чим у випадку повернення до країни походження існує ймовірність помсти з боку родичів вбитої людини.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з Позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 26.11.2015 року Позивач повідомив, що після відвідування сауни його друг, вийшовши на вулицю, вбив людину. Вказану подію бачили поліцейські, які прийшли до висновку, що вбивство були вчинене двома особами, у зв'язку з чим Позивач був змушений тікати до м. Пагман. У подальшому ОСОБА_3 перевезено до м. Газні, де він проживав два роки. Підставою для втечі з м. Газні стало те, що Позивач працював охоронцем будівельної компанії, автомобіль якої було підірвано під час руху. Сховавшись під іншою машиною, Позивач утік. Водночас, власник фірми наполягав на відшкодуванні з боку ОСОБА_3 всіх витрат, пов'язаних з втратою транспортного засобу. Крім того, під час даної співбесіди Позивач повідомив, що у 2012 році звертався за отриманням статусу біженця в США, направлявся в Європу для отримання такого статусу, однак отримав відмову (а.с. 61-63).

Наказом №1053 від 27.11.2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64).

Крім того, у ході співбесіди 11.01.2016 року Позивач вказав, що у випадку повернення до Афганістану останнього вб'ють. Крім того, зазначив, що був поруч з другом, коли останній вбив людину, а відповідну подію бачили люди, стверджуючи, що людина була вбита ними обома. Зазначив, що під час роботи в Газні по дорозі в інше місце один з автомобілів було підірвано, а Позивач, не змігши завести власну машину, відразу втік у ліс. Власник транспортних засобів та фірми, на якій працював ОСОБА_3, зазначив про необхідність відшкодування всіх коштів за втрачені автомобілі за рахунок Позивача, що, зокрема, зумовило переїзд останнього до Кабулу, а в подальшому через Таджикистан до України (а.с. 71-73).

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 12.08.2016 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 80-86). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Відповідача №№444-16 від 22.08.2016 року (а.с. 78) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Афганістан через те, що йому можуть погрожувати представники угруповання «Талібан», а також родичі особи, яку було вбито його другом.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів отримання ОСОБА_3 погроз, пов'язаних вбивством його товаришем людини.

Під час співбесіди 26.11.2015 року Позивач зазначив, що причинами залишення країни походження є те, що під час відпочинку з товаришем в м. Кабул, у товариша зав'язалася бійка з невідомим чоловіком, в результаті чого товариш вбив невідомого, а оскільки поліція перебувала неподалік, то і вказала про вбивство двома чоловіками.

Проте, згідно з протоколом співбесіди від 11.01.2016 року ОСОБА_3 повідомив, що вищезазначений інцидент бачила не міліція, а пересічні люди. Зазначив, що після вказаної події він зі своїм товаришем втекли до м. Пагман, де пробули декілька тижнів, і вже після чого товариш за допомогою свого батька виїхав до ОАЕ. Позивач, у свою чергу, повідомив про ситуацію, що склалася своєму дядькові, який забрав його до м. Газні. В подальшому там ОСОБА_3 влаштувався на роботу охоронцем на будівельну фірму, де працював його двоюрідний брат, однак під час поїздки в інше місто брати натрапили на приховану міну, зі слів Позивача, встановлену представниками угруповання «Талібан».

Разом з тим, у подальшому ОСОБА_3 жодним чином не згадує про вказане угрупування та ймовірність загрози життю та здоров'ю від його членів.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що згідно інформації по країні походження, що відома з відкритих Інтернет-джерел, можна зробити висновок про покращення ситуації в країні походження Позивача. Угрупування «Талібан» поступово відступає від м. Газні.

Крім того, згідно пояснень Позивача, що містяться у протоколі співбесіди від 26.09.2012 року, після повернення на роботу до нього почали застосовувати фізичне насилля та тримали більше місяця в підвалі. Водночас, зі змісту протоколу співбесіди від 26.11.2015 року вбачається, що при поверненні на роботу з Позивача почали вимагати гроші за втрачений автомобіль, однак, ані про фізичне насилля, ані про підвал вже не зазначалося.

Відповідно до протоколів співбесід від 26.09.2012 року та 26.11.2015 року Позивач зазначив, що його дядько домовився з охоронцями та допоміг йому втекти з м. Газні до м. Кабул, де він перебував 1 місяць. Однак, вже згідно з протоколом іншої співбесіди в м. Кабул Позивач знаходився 1 тиждень, а відповідно до протоколу співбесіди від 11.01.2016 року - 2,3 тижні. Вказана інформація свідчить про надання неточної та неправдивої інформації щодо перебування ОСОБА_3 у м. Кабул.

Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що заявник не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, не приймав участі у демонстраціях проти влади.

При цьому, в апеляційній скарзі на спростування висновків суду першої інстанції жодних доводів не зазначено, оскільки висвітлення та цитування інформації з відкритих джерел щодо ситуації в країні громадянського походження Позивача жодним чином не підтверджують обставини, існування та/або настання яких є об'єктивною підставою для можливості визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_3 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 22.08.2016 року №444-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.